Тепер усе інакше. На цьому шляху вирішиться наше життя.
Я не маю шляху. Я відмовився від усього, чим я є.
Ти драматизуєш. Це просто школа.
Homo qui non Mythica, Monstra vel Mixta venatur,
inanis est concha!
- Що? - Наш сімейний девіз.
«Хто не полює на міфічних, монстрів і мішаних —
не людина, а радше пуста оболонка».
Я і є оболонка.
Без мети, надій і мрій.
Ого. Зірка падає!
Тікай!
Овва!
Приземлення кульгає, але бачили швидкість? Здається, мої сили ростуть.
- Круть! - Кармі!
- Ти могла вбитися. - То хто драматизує?
Але невелика ймовірність була.
- У неї суперсила. - Ну нехай. Завтра важливий день.
Слід бути на 100% готовими.
Будь обережна. Якщо я повісив нунчаки, бойові віяла й гаки, це не означає,
що інші мисливці теж, тим паче твоя мати...
Моя мати — це Ааша, і вона живе зі мною на Шерідан-драйв, 324.
А то інша особа, яку авторка коміксів називає моєю матір'ю.
Не хочу більше про неї чути. Ясно?
Добре.
Цьогоріч без драм із мішаними.
Готово.
Свіжі нігті для першого дня.
Переживаєш, сонце?
Можливо. Трохи більше на емоціях.
Я залишу минуле позаду й почну з чистого аркуша. З нуля.
Більшість там не знає, хто я, тому я можу бути ким завгодно.
Ти все це обмірковуєш?
Ну, ще дещо, але переважно це.
А тобі як було в школі?
Було цікаво.
Трохи страшно. Усі, крім мене, знали, хто вони.
Я познайомилась із хлопцем.
Татом?
- Ні. - Мамо!
Але переважно я стала думати, чого хочу в житті. Ким хочу бути.
У мене буде так само.
Окрім частини з хлопцем. Не цікавить.
Виберу, ким буду.
У тебе немає вибору.
- Мамо? - Ти будеш міфічною.
Метаморфа?
І знищиш усе людство.
Ні!
Знищиш усе людство.
МОНСТР ЧИ ЛЮДИНА ФЕЙ-ВОЇТЕЛЬ — ВАМПЛІНҐ
ПРИВІТ?
МИ НАЖИВО!
Я ХУДОЖНИК!
ЛИШЕ З ТОБОЮ...
Я ПРОКИНУЛАСЬ ВАМПІРКОЮ
СТАРША ШКОЛА СТОКЕРА
Сир!
Вибач.
- Третій-Б. - Ой.
- Обережно. - У якім класі? Нема номерів класів.
Вийшло. Старша школа.
- Нові люди й враження. - Обережно!
Я невидимий? Ви із заплющеними очима ходите?
- Перший крок — знайти ідеальну команду. - Ні, я пас.
Я гратиму в цю гру непомітно.
Я школяр, якого помітять за кілька років.
Буду мегавідомий, і всі казатимуть, що зависали зі мною.
Ти буваєш похмурий.
Але треба знайти ідеальний клуб, позакласну діяльність
і так влитися в потік.
Бери браслет дружби!
Підписуєшся на мене, лайкаєш, репостиш усі мої дописи.
Леанно!
Крістофе! Я тебе пам'ятаю.
Ні, дружби не буде.
Або через дивакуватість станемо чужинцями
до кінця школи й після неї.
НАУКОВИЙ КЛУБ
ЛГБТК+
Стривайте!
- Обережно. - Перепрошую.
Рухайся, малий.
- Даруй. - Дарую!
Людина ж іде. Ой!
Так, 858, 857.
Ось.
Ні!
Агов? Хтось мене чує? Допоможіть!
- Агов? - Чотири, суспільствознавство. Клас два...
Пробач! Я не хотіла. Я... Це моя провина.
Ого.
- Оце вмолотила! - Я не хотіла.
Скільки я можу вмолотити? Я не млин.
Треба було стежити, куди йду, а не дивитися розклад.
Ти стала вищою?
Це просто... лоб. Завдяки йому я здаюся вищою.
- Обережно! - Що?
Вибач, думала, ті діти сюди йдуть.
Чудовий лоб. Я Трістан.
Кармі. Загублена.
Тобто першокурсниця.
Авжеж. Інакше я б зустрів тебе торік.
Я теж залюбки з тобою познайомилася б торік,
але ні, я ж першокурсниця.
- Можеш перебити. - Авжеж, ні.
Сподіваюся, ще раз мене зіб'єш. Скоро. За бажання. Не тисну.
Добре. Без тиску.
Я теж сподіваюся, що зіб'ю тебе скоро. Так.
Гаразд.
Озирнися.
Життя чудове
Є хтось? Агов!
Мені вже ноги судомить!
З ким дружиш, з тим вечеряєш.
Стрім — круть. Ти підписався?
В інстаграмі — ні. Я волію бути в тіні.
Записалася кудись?
Ясна річ. У три клуби. Круто розширю своє шкільне коло.
- Що ти любиш? - Старий я любив правду.
Справедливість.
Рятувати світ від монстрів.
Новий я...
У пошуках.
Що б це не означало, комп'ютерний клуб ідеальний.
Іди. Подякуєш, ставши мільярдером.
МОЛОТ І ЩИПЦІ, КОМІКСИ
Скільки разів тобі казати?
Це не коштовні очі Ісіди.
Ні, це вони!
У мене є доказові документи.
Справді? Ну, це вже дуже цікаво.
Овва. Що ж...
Мій молоток доводить зворотне.
Але якщо почуєш про мішаних горгон, дай знати.
- Я в боргу не залишусь. - Мішані.
Важко зловити, ще важче втримати.
Коштують багато.
А чи воно того варте?
У нього тухлі яйця в кишенях?
Ні, вони без них так пахнуть.
- Вони? - Маєш кепський вигляд.
Як перший день у школі?
Погано.
У середній мене вважали відстороненим, таємничим, розумним.
А в старшій я ніщо.
Мене не бачать і не чують.
Кеве.
Ти не був нічим таким раніше.
Але я б не хвилювався. Старша школа — місце, де мрії помирають.
Найкраще — це пройти через неї з якомога меншим емоційним шрамом,
а потім потрапити у великий світ розбитих мрій і знівечених надій.
А я чув, це шлях до великої пригоди під назвою «життя».
Ну, хтозна. Усе одно по-різному буває.
Це тобі.
І коробки самі не перенесуться.
Смердить тухлими яйцями.
- Хто ти? - Кажу тобі,
ліс — це воля. Я не приховую, хто я,
що я.
- Рада, що ми переїхали. - Тобі пасує.
Мій час підходить, я відчуваю.
Мої сили щодня більші.
То ти ухвалила рішення?
Щоразу схиляюся до міфічних. Чому ні?
Ми сильніші й значно веселіші за людей.
- Двічі плюс. - Ми частка природи.
Ми необхідні.
Людям ще слід багато розвиватися. А ти що?
Ще не думала. Гляну, що буде в старшій школі.
Ще є час.
До певної миті.
- До зв'язку! - Па-па!
Агов! Дівчино-силачко!
- Та ну? Забув моє ім'я? - Нізащо. Кармі.
Ти бігаєш? Звісно, що так.
Шорти, кросівки,
ти щойно бігав по доріжці — усе про це свідчить.
Так, я член команди. Десятиборець.
- Ну а хто ще? - Без суджень.
- Долучишся? - Тому й прийшла. Не щоб тебе побачити.
Ні, аби вступити в команду.
Так, ти доповниш її.
Ти поганий десятиборець?
Жарти. Умієш жартувати.
Трістане, чемпіони працюють, коли інші зупиняються. Уперед!
- Радий був бачити. - І я.
КЕВ УСЕ. МЕНІ ПЕРЕХОПЛЮЄ ПОДИХ.
КАРМІ ЩО? УЖЕ?
КЕВ ТАК.
Мій перший день у старшій школі добігає кінця.
Мушу сказати підписникам, що я його забацала.
Мене тут обожнюють. А як інакше?
Я встановлюю моду. Капелюшок круть.
Я всюди відмінниця. Вступила в кулінарний і виборчий клуб.
І в мій улюблений клуб дебатів.
Бо хто суперечитиме цьому?
МОЛОТ І ЩИПЦІ — КНИГИ КУПІВЛЯ — ПРОДАЖ — ОБМІН
Усередині — ні, Кармі.
- Ну, показуй. - Чому ти так довго?
Я повільніше літаю, бо в мене тепер жорсткі приземлення.
Це плата за ріст сил.
Не поділишся фактами про мішаних?
Ану, чого досяг мій розумний, творчий і страшно таємничий найкращий друг?
Усі характеристики точні.
До твоєї уваги перший комікс художника «Кев. Просто Кев».
«Кармела: пів-вамп, пів-людина»
«Книга перша: Я не кусаю... поки що».
Круть, правда?
Ти жартуєш? Ти написав комікс про мене?
Що? Та яке!
Зовсім ні.
Кеве, ти закінчив! Мати рідна!
- Це прекрасно! - Дякую.
- Мої вітання! - Спасибі.
Ти сам написав?
Як ти це придумав?
- Овва. - Агов?
Ви не бачите подібностей?
З ким?
Ні.
Може...
- Не знаю... - Ні.
Молодець, хлопче. Молодець.
- Команда з бігу? - Так.
Чимось мала би помогти.
Ти мегашвидка, літаєш, у десять разів сильніша за ровесників.
- Іди на Олімпіаду. - Я не використовую своїх сил.
Це нечесно.
Колись нам не треба буде стримуватися перед людьми.
Колись, але ще не зараз.
Є якийсь красень?
Ти як моя мама.
Та ні.
«Та ні» означає «так». Хто?
Не бреши. Видно ікла.
Де Кев?
Я міркую, чи розмовляти нам, тож сказала йому про паузу.
Поговорила, що не говоритимеш?
А як він би дізнався? Питай, перш ніж оприлюднювати чиєсь життя.
Якщо комікс і про тебе, а це не так,
там описаний лише рік.
Гарна деталь.
Але тепер усі, хто читає їх, знатиме, що я мішана.
Хто повірить? Крім інших мисливців, мішаних, міфічних, метаморфа.
Ясно.
Отакий у мене був перший день.
- А в тебе що? - Складно.
Я вирішив розширити свій світ. Тож вступив у комп'ютерний клуб.
Неочікувано, але гаразд.
Так, усе йшло прекрасно.
Я грав у «Середньовічний хаос», бився за замок із чародіями.
- Усе було добре? - Ну, так.
Поки я не почув позаду голос...
Воно тебе розтрощить!
Тож я почав діяти.
Сказали, що комп'ютери — не зовсім моє.
Погоджуюся.
Надто технічне.
Спробуй щось, що до душі.
СТАРША ШКОЛА СТОКЕРА
Як равлик!
Чому люди витріщаються на мене й ходять уповільнено?
Кармі!
А вона не змінюється.
Стійка.
Треба повідомляти про полірування!
Кармі, ми з тобою... Ну, насправді я виклала пост.
Що став вірусним!
Натиснула «сповільнити» й...
Комікс Кева — не проблема.
А це — так.
- Угадай, хто з тобою знову розмовляє. - Аж одна людина.
- Дуже гарно, народ. - Як равлик!
Кеве, усе добре?
Ні. Я налажав на суспільствознавстві.
На обговоренні підйому рівня океану згадав атлантійців.
- Та ну, не може бути. - Може. Усі знають: Атлантида підіймається.
Але вони з мене посміялися. Я не для старшої школи.
Усім фіолетово, що я тут.
Мені — ні.
Ні, але це твій обов'язок. Навіть у паузи.
Кармі Генлі? Знаєш, що день без спорту — утрачений день?
Я тренер Сі. Бачив, як ти бігала вчора.
Тобто відео з тобою.
І збагнув: твій наступний шлях починається тут.
Коли я побачив тебе на тому відео, задумався.
-«Наскільки ж вона швидка?» - Дуже швидка й сильна.
Точно вміє стрибати в довжину й висоту.
Супер. Але бажання виграти — ніщо без бажання готуватися.
Проби в п'ятницю!
Наважся бути крутою!
- Дивак трохи. - Це правда. Побачимося на доріжці.
Тебе всі знають?
Що Кармі собі думає? Їй не можна на проби.
Камери! Можуть увімкнутися її сили. Хтозна, хто її побачить!
Ти хоч слухаєш мене?
Кого виключили з мистецького клубу?
Не десятьох авторів лебедів-орігамі. Ні. Того, хто зробив із пап'є-маше
укріплення десятого століття. Геть його!
Тебе хоча би помічають. Хоч і через такі речі.
Я не можу бути невидимим чотири роки.
Агов! Тут є людина, може!
- Боже. - Про що вона думає?
Це зовсім не вона!
Вона Кармі. А цю звати Кармела.
- Ім'я, яке вона ненавидить. - І фіолетове волосся!
Усе геть інше.
Дякую.
- Чуваче, можна глянути? - Я?
Звісно.
- Агов, народ. - Бенні, що там?
Сам зробив?
Кожну картинку.
Що це?
Як тебе звати?
Кев.
Що ж, Кеве...
малюй далі.
Чекаю наступного випуску! Бомба!
- Бувай. - Давай.
Ти чув? Він сказав, що це бомба!
- І вони справді бомба! - Звісно!
Великі, сильні, популярні. Ідеальні зуби. І люблять твій комікс.
Кармі тут точно ні до чого.
Ділане. Тепер я крутий. І це видно.
Не заперечиш.
Це ти.
Попалася, вамплінґине.
Переклад субтитрів: Павло Дум’як