Я прийшов у Комалу, бо мені сказали, тут жив мій батько.
Такий собі Педро Парамо.
Це мені повідала мама.
Я обіцяв їй прийти сюди.
Вона була на смертному одрі, і я б їй пообіцяв будь-що.
Перед тим вона сказала:
«Нічого в нього не проси.
Вимагай те, що належить нам.
За те, як він знехтував нами, синку,
нехай дорого заплатить».
ПЕДРО ПАРАМО
Я не збирався виконувати обіцянку.
Поки не почав мріяти.
Дав волю своїм фантазіям.
І світ почав формуватися навколо того пана,
чоловіка моєї матері.
Дозвольте спитати: нащо вам у Комалу?
Побачити батька.
Гарне ж свято він вам влаштує.
Буде радий когось побачити.
То...
що за людина ваш батько?
Я його не знаю.
Знаю лише ім'я — Педро Парамо.
Отакої.
Ви знаєте Педро Парамо?
Хто він?
Живе обурення.
- Тут спекотно. - Так.
Це ще нічого.
У Комалі буде ще гірше.
Так, до відома,
багато хто з померлих тут
повертається з пекла по свою ковдру.
Я також син Педро Парамо.
Ви впевнені, що це Комала?
Упевнений, пане.
А чому тут так похмуро?
Такі часи, пане.
Селище здається покинутим.
Не тільки здається.
Воно таке і є.
Тут ніхто не живе.
А Педро Парамо?
Педро Парамо помер багато років тому.
Де я можу знайти квартиру?
Пошукайте донью Едувіхес, якщо вона ще жива.
Скажіть, що я прислав.
А як вас звати?
Абундіо...
Я дивлюся на все материними очима.
Вона мені сказала:
«Знайди моє селище,
збудоване на рівнині.
Повне дерев і листя.
Там ти мене краще почуєш.
Я стану ближчою до тебе».
Хотів би я їй сказати:
«Це не те місце.
Ти відправила мене в покинуте селище
на пошуки того, кого вже немає».
Перепрошую.
Не знаєте, де живе донья Едувіхес?
Там.
У рожевому будинку з арками.
Я Едувіхес Діяда.
Заходьте.
Сюди.
Що це все таке?
Дрібнички.
У цьому домі повно всіляких дрібничок.
Ті, хто пішов, вирішили зберігати тут свої речі,
і ніхто по них не повернувся.
То ви її син?
Чий?
Долоріти.
Так. А звідки ви знаєте?
Вона казала, що ви прийдете.
Що прийдете сьогодні.
Моя мати?
Так.
Вона.
Ось ваша кімната.
Я тримаю її напоготові, раптом хтось зайде.
Тут ніде лягти.
Про це не хвилюйтеся.
Втома — гарний матрац.
Нелегко все підготувати останньої хвилини.
Ваша мати мені щойно сказала про вас.
Моя мати померла.
Тому її голос звучав слабко.
Тепер я розумію.
Коли вона померла?
Сім днів тому.
Мабуть, почувалася покинутою.
Ми обіцяли одна одній померти разом.
Підтримати одна одну в цій мандрівці.
То вона мене випередила?
Будь упевнений, я її наздожену.
Я знаю короткий шлях.
Варто лише померти, коли хочеш ти,
а не коли Він вирішить.
Спершу ходімо перекусиш.
- Трошки. - Так, добре.
Я прийду згодом.
Хлопче, ти чого так довго в туалеті?
Нічого, мамо.
Якщо сидітимеш довго, приповзе змія і вжалить тебе.
Сусано, відпусти ще.
- Ні! - О ні.
Мені тут подобається, що є ти.
Але не подобається все інше.
Навіть те, що я тут народилася.
Я іноді приїжджатиму.
Ти не повернешся.
Ніколи не повернешся.
Я тобі сказала вийти.
Іду, мамо.
Іду.
Тато каже, тобі нічого не доручиш.
Ти ні на що не годишся.
Хіба ти не маєш працювати?
Ні. Рохеліо мені не платить.
Ти в Рохеліо працюєш не за гроші, а за навчання.
Поки що мирися із цим.
Хай інші миряться, бабусю.
Миритися — це не моє.
Ти дивний юнак.
Відчуваю, погано ти закінчиш, Педро Парамо.
Я думав, та жінка божевільна.
Потім нічому не вірив.
Почувався, як у якомусь далекому світі.
І дав себе захопити.
Що ж, так.
Я ледь не стала твоєю матір'ю.
Вона тобі не казала?
Ні.
Вона розповідала лише гарне.
Про вас мені розповів погонич мулів.
На ім'я Абундіо.
Старий добрий Абундіо.
Я давала йому чайові за всіх подорожніх, направлених до мене.
Поки він не став глухим.
Той чоловік чудово чув.
Повернімося до твоєї матері.
Коли вона мала одружитися з Педро Парамо,
їй сказали, що вона не може лягти тієї ночі з жодним чоловіком.
Бо місяць лютував.
Вона попросила мене піти замість неї.
Ви спали з Педро Парамо?
Я була рада опинитися в його ліжку.
Але гуляння перед тим
виснажили його, і він усю ніч хропів.
Наступного року народився ти.
Але не в мене.
Хоча ледь не став моїм.
Можливо, мати не розповідала тобі це... із сорому.
У мене є її портрет.
Твоя мати завжди ненавиділа Педро Парамо.
Він тільки й робив, що скаржився і розпоряджався.
І хоча вона до цього звикла...
її смиренні очі посуворішали.
Тоді вона почала зітхати.
Зрештою Педро Парамо відіслав її жити до її сестри.
Ми жили з нею в Колімі.
Багато місяців по тому я спитала Педро Парамо про неї.
Питала: «На що вони житимуть?»
Він сказав: «Хай Бог про них подбає».
«Хай Бог про них подбає».
Коли ти спочинеш?
Прокидайся.
Мамо, чому ти плачеш?
Твій батько мертвий.
Його вбили.
А хто вбив тебе, мамо?
Коли ти спочинеш?
Що таке, доньє Едувіхес?
Це кінь Міґеля Парамо.
Мчить галопом до Медіа Луни.
Хтось живе в Медіа Луні?
Ні, там ніхто не живе.
Не розумію.
- Ви не чуєте ніякого коня. - Ні?
Ні.
Тоді це, певно, моє шосте чуття.
Мій Божий дар.
Або прокляття.
Хто такий Міґель Парамо?
Син Педро Парамо.
Ще один?
Єдиний, якого він визнав.
Іноді він ночував у моєму домі.
Доки не зустрів дівчину з Контли.
Він уночі ходив розмовляти з нею...
і повертався рано-вранці.
Але тієї ночі він не повернувся.
Його кінь проносився повз, коли я почула, як хтось стукає у моє вікно.
Можливо, це була лише моя уява.
Що сталося?
Тобі дали гарбуза?
Ні. Річ не в цьому.
Я не зміг знайти селище.
Що ти кажеш, Міґелю?
Була сильна імла.
Або дим.
Чи хто його знає. Але що мені відомо — Контли не існує.
Я прийшов до тебе, бо знав, що ти мене зрозумієш.
Якщо я скажу комусь у Комалі, мене назвуть божевільним.
Як завжди.
Ні.
Ти не божевільний, Міґелю.
Схоже, ти мертвий.
Згадай, як люди казали, що цей кінь тебе колись уб'є.
Я лиш перескочив кам'яний паркан, що звів батько,
щоб не довелося об'їжджати.
І потім лише дим.
Іди.
Іди спочинь з миром, синку.
Дякую, що прийшов попрощатися зі мною.
Амінь.
Подякуємо.
Отче, благословіть його!
Ні. Я не буду.
Він був поганою людиною, і він не ввійде в Царство небесне.
Господь образиться, якщо я за нього заступлюся.
Знаєш, кого сьогодні поховали?
Так, дядьку.
Ти впевнена, що це був він?
Не впевнена, дядьку.
Я не бачила обличчя.
Він схопив мене вночі, було темно.
Тоді... як ти знала, що це був Міґель Парамо?
Він мені сказав.
Сказав своє ім'я і сказав не боятися.
Але... ти знала, що він винний у смерті твого батька, так?
Так, дядьку.
Тоді... що ти зробила, щоб відбитися від нього?
Нічого.
Він сказав, що прийшов вибачитися.
Я думала про те, чого ти мене вчив.
Що не слід нікого ненавидіти.
Тоді я відчула його на собі.
Він почав робити зі мною погане.
Я думала, він мене вб'є.
Тепер його, мабуть, поглинула пекельна безодня.
Бо про це я просила всіх святих.
Не будь така в цьому впевнена.
Хто знає, скільки людей зараз за нього молиться.
До того ж я відпустив йому гріхи.
Як так, дядьку?
Подякуємо Богу, бо Він забрав його із цієї землі,
де той наробив стільки біди.
Байдуже, чи Він прийняв його у Своє царство.
Пробачте, отче Рентеріє.
Чим можу допомогти?
Померла моя сестра.
Як це сталося?
Вона вкоротила собі віку.
Маріє, чого ти від мене хочеш?
Я прийшла просити про її спасіння.
Але вона скоїла самогубство.
Пішла проти Божої волі.
Оступилася останньої хвилини.
Стільки гарних вчинків для її спасіння...
І раптом їх усі втратити.
Ні, вона їх не втратила.
Вона померла, давлячись своєю кров'ю.
У великих муках.
А муки...
Ви нам якось казали про муки, не можу пригадати.
Можливо, допоможуть кілька григоріанських мес.
Але потрібно залучити інших, послати по священників.
На це потрібні гроші.
Я не маю грошей.
Ви це знаєте, отче.
Облишмо все як є.
Треба вірити в Господа.
Так, отче.
Діво Маріє
Врятуй її душу
Від чистилища
Своїм прощенням
Світло свічок
Надасть вічний спокій...
Ти колись чув стогін померлого?
Ні.
То й добре, синку.
Доньє Едувіхес.
Доньє Едувіхес!
Ви не повернетеся?
Пустіть мене додому!
Відпустіть!
Доне Фульґоре!
Ні!
Доньє Едувіхес, це ви?
Я не Едувіхес.
Мене звати Даміана.
Я дізналася, що ти тут,
і прийшла по тебе.
Даміана Сіснерос?
Ви жили в Медіа Луні?
І зараз живу. Тому довго сюди йшла.
Мати розповідала про Даміану, яка мене няньчила.
Я тебе знаю, відколи ти розплющив очі, Хуане Пресіадо.
Я піду з вами. Не знаю, що відбувається.
Дивні речі тут кояться.
Мушу сказати,
пару хвилин тому
в тій кімнаті
я чув, як хтось голосить.
Наче в агонії.
Можливо, це відлуння, що застрягло тут.
Тут колись давно повісили Торібіо Альдрете.
І замкнули двері, доки його тіло не висохло.
Не знаю, як ти туди зайшов.
Від тих дверей немає ключа.
Ніхто вас не назве слабкодухим, доне Фульґоре.
Я знаю, що ви можете все.
І не завдяки тому, хто за вами стоїть, а сам по собі.
Але ми з вами цим папірцем підітремося.
Бо він ні на що більше не годиться.
І тепер, коли я знаю, у чому справа, не можу не посміятися.
Вочевидь, «Торібіо Альдрете
не дотримався меж своєї власності
і поставив паркан
на землі Медіа Луни,
власності дона Педро Парамо».
Доне Фульґоре, хіба вам не смішно?
Нібито «узуфрукт».
«Звинувачення в узуфрукті».
Ваш патрон має соромитися такого невігластва.
Слухай, Віхес...
Можна мені кімнату нагорі?
Як побажаєте, доне Фульґоре.
Ваші люди залишаться на ніч?
Ні.
Лише один.
Про нас не хвилюйся, іди спати.
Просто залиш нам ключ.
Сідай, Фульґоре. Тут поговоримо спокійніше.
Чого не сідаєш?
Я краще постою, Педро.
Як бажаєш. Але не забувай «дона».
- Як справи? - Які справи?
Ясно які. Медіа Луна.
А, погано.
Нічого не лишилося.
Ми продали останню худобу.
Слухайте. Я не вдаватимуся в деталі, бо ви навіть не знаєте те місце.
Принаймні я вас там ніколи не бачив.
На сьогодні ми винні...
Кому ми винні?
Мене не цікавить скільки. Кому?
Найбільше ми заборгували Пресіадо.
А ще Фреґосо і Ґузманам.
І ні з чого платити. У цьому й проблема.
Чому це?
Тому що ваша родина все витратила.
Брала в борг і не повертала.
Я казав вашій покійній матері, мир її душі:
«Якщо й далі так буде, ви все витратите».
Так і сталося.
Хоча можуть знайтися покупці на землю. Вони добре заплатять.
- Ти? - Що ви таке уявляєте?
Я нічого не уявляю, Фульґоре.
Гаразд.
Завтра візьмемося за наші справи.
Почнемо з Пресіадо.
- Кажеш, їм ми винні найбільше? - Так.
Я чув, одна з них переїхала в місто. У Коліму.
І Лола, тобто донья Долорес, стала єдиною власницею ранчо Енмедіо.
Це їй ми мусимо заплатити.
Завтра попросиш руки Лоли.
Навіщо я їй? Я старий.
Ні. Попросиш для мене.
Зрештою, вона жінка гарна.
Скажеш, що я в неї сильно закоханий. Зроби це завтра.
- Авжеж. - Попроси отця Рентерію все влаштувати.
- Скільки в нас є грошей? - Ніскільки.
Пообіцяй йому заплатити, коли матимемо гроші.
Ти не хочеш сісти?
Сяду, доне Педро.
Мушу сказати, мені до душі з вами працювати.
Скажи Лолі, що я її кохаю.
- Це важливо. - Так.
Це правда, Седано. Кохаю.
Через її гарні очі.
Через очі, звісно.
Пробачте, що я шаріюся, доне Фульґоре.
Але я ніколи не думала, що дон Педро й подивиться в мій бік.
Він спати не може — все думає про вас.
Він міг обрати будь-кого.
У Комалі багато гарних дівчат.
Що вони скажуть, коли дізнаються?
Він дуже стриманий чоловік.
Дон Лукас Парамо — мир душі його — казав йому, що ви його не варті.
І він мовчав, корився батькові.
А тепер, коли його батьків не стало,
йому більше ніщо не заважає.
Влаштуймо весілля післязавтра.
Що скажете?
Так скоро!
Пане.
У мене ніщо не готово.
Я маю підготувати посаг, написати сестрі...
Ні.
Я не буду готова до 8 квітня.
Скажіть йому дати мені кілька днів.
Він би хотів просто зараз.
Не хвилюйтеся про посаг. Ми його підготуємо.
Покійна мати дона Педро хотіла б, щоб ви були в її сукні.
Це сімейна традиція.
Але з датою є проблема.
Жіночі речі, розумієте?
Мені соромно це казати, доне Фульґоре.
Цикл місяця.
Мені соромно.
То й що?
У шлюбі не головне, місяць чи ні.
Головне — кохання.
Доне Фульґоре, ви не розумієте.
Я розумію. Весілля відбудеться післязавтра.
Не забудьте сказати судді, що власність буде спільна.
Спільна.
- Так, доне Фульґоре. - З вашого дозволу.
Даміано, нагрій води.
Так, пані.
Я прискорю. Хай почнеться сьогодні.
І навіть так триватиме мої звичайні три дні.
Дякую, любий Боже, що дав мені дона Педро.
Хоч він мене і зненавидить.
То що, доне Фульґоре, Медіа Луна продається?
Нам шукати іншу роботу?
Ти не знаєш, що таке робота. Але дізнаєшся, не хвилюйся.
Доне Фульґоре. То ви лишаєтеся?
Хіба ви не казали, що Педро ні на що не годен?
Так казав мій патрон, дон Лукас.
Що він йому в старості навіть води не подасть.
«Мій син ні на що не годен», — казав.
Тепер кличте його «дон Педро».
Я її спитав, вона охоче погодилася.
Священник хоче 60 песо, щоб не давати оголошення.
Я йому сказав, що заплатимо потім.
Ти не попросив у Долорес наперед?
Ні, патроне.
Не наважився. Чесно вам кажу.
Фульґоре, ти дитина.
Я не хотів псувати їй радість.
Слухай, наступного тижня підеш до Альдрете.
Скажеш переробити паркан. Він на землі Медіа Луни.
Його виміри правильні, патроне. Я впевнений.
Скажи, що він помилився. Невірно розрахував.
Якщо треба, зламайте паркан.
А закони?
Які закони, Фульґоре?
Відтепер закони встановлюємо ми.
Подай на Альдрете скаргу,
звинувать в «узуфрукті», чи що ти придумаєш.
Скажи йому, що Лукас Парамо мертвий. Тепер він матиме справи зі мною.
- Так, патроне. Дозволите? - Іди.
«Узуфрукт»...
Про вас ніхто не говорить погано, доне Фульґоре.
Але хай мене чорти візьмуть через цього вашого патрона.
Що це ви зібралися робити?
Ходімо ляжете, патроне.
Ще не настав той день, коли текіла завадить мені ходити.
Ідіть, Торібіо.
«Узуфрукт»...
Доне Фульґоре, не ображайтеся, але я краще посплю вдома.
Щоб дружина не хвилювалася.
Я не хочу вам клопотів.
Жодних клопотів, доне Торібіо.
Ідіть.
Що ви зібралися робити?
Відпустіть! Пустіть мене додому!
Дайте мені попрощатися з дружиною!
Відпустіть!
Змилуйтеся, доне Фульґоре!
Доне Фульґоре!
Ні!
Доне Рубене, радий вас тут бачити.
Дякую, доне Педро.
- Дякую. - Даруйте.
- Як у вас тут справи? Усе добре? - Усе чудово.
Даруйте.
Панове.
О, доне Педро.
Ми з хлопцями хочемо вас привітати.
Дякую, Фульґоре.
Панове.
Ви розібралися з Торібіо Альдрете?
Ми все владнали, патроне.
Залишилися Фреґосо і ще одна справа, пізніше.
- Яка справа, доне Педро? - Пошук убивці мого батька.
Але це почекає. Зараз я зайнятий медовим місяцем.
Тоді гайда, хлопці.
- Даруйте, патроне. - Звісно.
Вітаємо, доне Педро.
- Пане адвокате. - Вітаємо.
Отче, забрати вашу тарілку?
Отче, вам подобається?
Доротеє.
Тримай.
Бережи тебе Бог, Даміано.
Закінчиш — вийди задніми дверима.
Даруйте.
Що таке?
Я зараз. Що сталося?
- Що? - Він п'яний. Він не помітить.
Лоло, що ти таке кажеш?
Гадаєш, він не помітить?
Я старша за тебе й блідіша.
У темряві непомітно.
Не вийде.
Долорес, ти мусиш сама.
У мене досі ті дні місяця.
Зроби мені послугу. Я тобі віддячу.
Займи моє місце.
- Так чинять подруги. - Ні.
У цьому селищі повно відлунь.
Часто ночами до мене доносився шум свята.
Я його чула аж у Медіа Луні.
Я ходила подивитися, що це за гамір,
і бачила те, що зараз перед нами.
Такі самі порожні вулиці.
Мені більше не страшно.
Гадаю, настане день, коли ці відлуння замовкнуть.
Якщо це відлуння, десь мають бути голоси.
Ти їх почуєш.
Наче вони доносяться з тріщини під каменем.
Це був будинок Парамо.
Відколи бабуся і дідусь прийшли в Комалу.
Хоча дон Педро майже все життя провів у Медіа Луні.
А з ним і я.
Я стала головною служницею.
Бо вміла заслужити повагу.
Я єдина не пускала його у своє ліжко.
Ви йдете в Медіа Луну?
Там тобі буде де відпочити.
Ти не уявляєш, скільки душ блукає цими вулицями.
Душі тих, хто помер без прощення
і хто досі тужить.
Особливо ті, кого вбив Педро Парамо
після вбивства його батька.
- Їх так багато? - Так.
Вам теж моя мама сказала, що я прийду?
Ні.
До речі, що з твоєю матір'ю?
Померла.
Мабуть, ви б мали знати.
Звідки мені знати?
Я вже багато років нічого не знаю.
То як ви знайшли мене?
Даміано, ви жива?
Даміано?
Даміано Сіснерос!
Даміано!
- Тримай, Даміано. - Так.
Чого зітхаєш, Долорітас?
Якби ж я була канюком, щоб полетіти туди, де живе моя сестра.
Ну звісно, доньє Долорітас.
Ти зараз же до неї поїдеш.
Повертаймося.
Спакуєте її речі.
Звісно, ти з'їздиш.
Моя мати все життя зітхала за Комалою.
За поверненням.
У місце, де хотілося жити вічно.
Це не Філотео Аречіґа?
Він. Удай, що не помітила.
Гадаєш, він піде за нами?
Сподіваюся, ні.
Кажуть, це він знаходить дівчат для дона Педро.
- Справді? - Ходи сюди.
Перепрошую.
Даруйте!
Я лише проходив повз.
Дон Педро не мав наміру мене вбивати.
Він хотів знати, чи я був на весіллі, де вбили його батька.
Він позбувається всіх гостей.
Але мене хотів просто налякати!
Небеса безмежні.
Що ви тут робите?
Ви не мертві?
Він п'яний.
Та він просто наляканий.
Ходімо в дім.
Ви хворий?
Я хочу туди, звідки прийшов.
Краще дочекайтеся ранку.
Усі дороги поросли хащами.
Можете заблукати.
А завтра я вас виведу.
Хто він такий?
Як він сюди потрапив?
Мабуть, заблукав.
Може, спатимеш...
і даси поспати й мені?
Глянь на нього.
Як він корчиться.
Немов проклятий.
Мабуть, він заборгував багато смертей.
Це помаранчева вода.
Полегшує страх.
Не переймайтеся через мене.
Як звідси вийти?
Куди?
Куди завгодно.
Є багато шляхів.
Куди пішов ваш чоловік?
Він мені не чоловік.
Він мій брат.
Він не хоче в це вірити.
Але хіба я не страшна?
Підсуньтеся.
Гляньте мені в обличчя.
На що я маю дивитися?
Ви не бачите на мені гріха?
Не бачите відмітини, наче сип?
І це тільки ззовні.
Усередині я море бруду.
Якщо ви не проти...
я б хотів трохи поспати.
Він не повернеться.
Даруйте?
По його очах було видно.
Він чекав, щоб хтось прийшов і він міг піти.
Тепер про мене дбатимеш ти.
Що?
Не хочеш дбати про мене?
Іди спати зі мною.
Мені тут нормально.
Краще тобі лягти в ліжко.
Там тебе кліщі з'їдять живцем.
Педро Парамо нікого не щадив.
Це непростимо.
А зґвалтування?
Ми його теж боялися.
Дочекаємося його смерті.
Тут нічого не вдієш.
Молися за нас, Хуане Пресіадо.
Молися за мене Богу, Хуане Пресіадо.
Хуане Пресіадо!
Думаєш, я повірю, що ти помер від удушення, Хуане Пресіадо?
Я тебе знайшла всього напруженого.
Як людину, яка померла від страху.
Це так, Доротеє.
Я помер від голосів.
Страх наростав,
і тоді моя душа застигла.
Чуєш це?
Там іде дощ.
Не чуєш, як падають краплі?
Звук такий, ніби по нас хтось ходить.
Думай про щось гарне.
Ми тут поховані надовго.
Так, дощику, припусти.
Лийся скільки можеш.
І звідки юнак прямує?
Їздив доїти.
Кого?
Не здогадуєшся?
Мабуть, Доротею, кульгу.
- Лише вона любить дітей. - Фульґоре, ти йолоп.
Марґаріто.
Міґелю, де ти був?
Гуляв, дітей робив.
Слухай.
Ти знаєш Доротею? Її називають кульгою.
Якщо потрібна, вона он.
Вона рано встає, щоб прийти сюди поснідати.
Бідна жінка, що живе на милостиню.
Клятий старий.
Доротеє!
Підійди, я маю для тебе пропозицію.
Неси яйця.
Відтепер ти годуватимеш цю жінку так само, як мене.
Як би тобі не було важко.
Фульґоре!
- Даруйте, патроне. - Як наші справи?
Ми перегнали худобу з ранчо Енмедіо через колишні землі Фреґосо.
А звідти — до пагорбів Вільмайо.
Добре.
То що таке?
Сьогодні дехто заходив, звинувачував вашого Міґеля в убивстві.
Вдайте, що то був я.
Списуйте його провину на мене.
Патроне, Міґель вам завдасть головного болю.
Він любить проблеми.
Ну й нехай. Він ще хлопець.
Скільки це йому?
Десь 17. Так, Фульґоре?
Здається.
Але він дуже жорстокий і живе швидко.
Іноді мені здається, що він хоче обігнати час.
Він почне програвати. Побачите.
Він дитина, Фульґоре.
Як скажете, патроне.
Але жінка, що приходила сказати, що ваш син убив її чоловіка,
була більш ніж невтішна.
Хто вона така?
Я цих людей не знаю.
Не хвилюйся про це, Фульґоре. Цих людей не існує.
Будь спокійний. Ми нічого не робитимемо.
Гаразд.
Пробачте, патроне.
Мати розповідала мені про зелені рівнини, про хмари.
Але не змогла повернутися, щоб тут померти.
Навіть по це вона послала замість себе мене.
Це дивно, Доротеє.
Що я навіть не бачив небес.
Я втратила цікавість до небес,
коли отець Рентерія запевнив, що я ніколи не пізнаю слави Божої.
Через мої гріхи.
Але він не мусив мені так казати.
Коли перед тобою зачиняють двері,
і єдине, що відкривається — це дорога в пекло,
то краще б і не народжуватися.
Я чув, донья Сусана і її батько покинули Маскоту.
І куди поїхали?
Я обшукав увесь гірський хребет.
Одні кажуть, в одне місце, інші — в інше.
Я не можу їх знайти.
Не шкодуй витрат. Знайди їх. Не могла ж їх земля проковтнути.
Так, доне Педро.
Не так. Головою вперед.
Що з ним зробили?
Ніхто нічого не робив.
- Він сам зустрів свою смерть. - Його вбив власний кінь.
Я починаю розплачуватися.
Краще раніше почати й раніше закінчити.
Коли зможете, позбавте звіра страждань.
Так, доне Педро.
Доне Педро, отець Рентерія хоче поговорити.
Зараз?
Запроси його.
Отче, заходьте.
Пробачте, що перериваю.
Доне Педро, мені сказали, його мати померла під час пологів, і він ваш.
Ось він.
Залиште його собі, отче.
Зробіть священником.
Не з його кров'ю. Я не хочу такої відповідальності.
Гадаєте, у мене погана кров?
Насправді так, доне Педро.
Я доведу, що ви помиляєтеся.
Залиште його тут. Про нього хтось подбає.
Так я і подумав.
Принаймні з вами він не буде в злиднях.
Даміано!
Подбай про оце.
Це мій син.
Я вип'ю за покійну матір і за вас.
А за нього?
За нього теж. Чом би й ні?
Прошу.
Боже, даруй йому вічний спокій.
Хай його осяває вічне світло.
Змилуйся над своїм слугою, Боже.
- І помилуй його душу. - Амінь.
Я знаю, ви його ненавиділи, отче.
І не дарма.
Він убив вашого брата.
Заподіяв таке вашій небозі Ані.
Але забудьте про це.
Подумайте і пробачте йому, як, можливо, пробачив Господь.
Прийміть цю пожертву вашій церкві.
Ти знатимеш, чи варте воно того.
Прокляни його, Господи.
- Пресвята Діво Маріє. - Без гріха зачата.
Кажи про свої гріхи, дитя.
Зізнаюся, отче, я вчора спала з Педро Парамо.
- Що ще? - У мене буде дитина Педро Парамо.
Я віддала дочку Педро Парамо.
Нехай зло, яке ти зробив, послужить...
Нехай посилить...
Отче милосердний.
Пресвята Діво Маріє.
Без гріха зачата.
Ага, тепер ти напиваєшся?
Тепер, коли я не можу йому зашкодити...
Я скажу,
що це я діставала всіх тих дівчат
покійному Міґеліто Парамо.
Ти приводила їх до нього?
Іноді так.
Або просто влаштовувала зустріч.
Або казала йому, коли вони будуть самі, щоб він міг заскочити їх зненацька.
Отче...
Отче, ви не відпустите мені гріхи?
Доротеє, що мені з тобою робити?
Будь сама собі суддею. Подивимося, чи ти собі пробачиш.
Я не можу, отче.
А от ви можете.
Скільки разів ти приходила
й просила відправити тебе на небеса, коли ти помреш?
Хотіла побачити, чи твій син там. Так, Доротеє?
Що ж,
на небеса ти більше не потрапиш.
Але нехай Господь тобі простить.
Її вії завмерли.
Її серце завмерло.
Доротеє, це все твої слова?
Тебе це досі лякає?
Тут немає нічого, крім мертвих.
Я чув, як хтось говорить.
Жіночий голос.
Думав, це ти.
Мабуть, то жінка, що промовляє до себе. Та, що у великій могилі.
Донья Сусаніта.
Вона похована тут, поряд з нами.
Зі старими трупами так буває:
коли до них доходить волога, вони починають ворушитися.
Прокидаються.
Хто вона така?
Остання дружина Педро Парамо.
Кажуть, вона була божевільною.
Про що вона говорить?
Просто стогне.
Можливо, він її мучив.
Не вір цьому.
Він її кохав.
Кохав сильніше, ніж будь-яку іншу жінку.
Ні. Ти програла.
Я згадала: її мати померла від сухот.
Тоді вони з батьком і зникли.
Коли її привели до Педро Парамо, багато років по тому,
вона вже мучилася.
Він її так кохав,
що провів решту своїх років, нахилившись у кріслі,
дивлячись на дорогу, якою її забрали на цвинтар.
Уже недовго.
Недовго.
Даруйте.
Доне Педро, рахунки, які ви просили.
Боже.
Знаєте, хто повернувся?
Бартоломе Сан Хуан.
Яким дивом?
Це мене й цікавить.
Він прийшов до вашого старого дому,
ніби ви вже підготували для нього місце.
Принаймні так він поводився.
Я завтра розберуся, доне Педро.
Вони прийшли обоє?
Так.
Він з дружиною.
Звідки ви знали?
Не з донькою?
Ну... Судячи з його ставлення до неї, це його дружина.
Це Сусана.
Я впевнений, Фульґоре.
Ми їх знайшли біля покинутої шахти Андромеда.
Мабуть, їх сюди привели чутки, що люди стають до зброї.
Так, можливо.
Кажуть, усе стає серйозно.
Мабуть, він хотів привести її в безпечніше місце.
Іди спати.
З вашого дозволу, патроне.
Від селища відгонить нещастям.
Ми тут не знайдемо спасіння.
Я це відчуваю.
Я передчував, що все, що він нам дає, буде не безплатно.
Знаєш, що в мене попросив Педро Парамо?
Сказав, що від мене йому потрібна
лише ти.
Що ти була моєю найкращою роботою.
Каже, ви в дитинстві гралися разом.
Навіть плавали разом у річці.
Якби я знав, відшмагав би тебе до смерті!
Не сумніваюся.
То ти хочеш з ним спати?
- Так, Бартоломе. - Не зви мене Бартоломе!
Я твій батько.
Я сказав йому, що ти вдова.
І досі живеш своїм чоловіком.
Чи принаймні так ти поводишся.
Я намагався його відвадити.
Але він супиться, коли я з ним говорю.
Він чисте зло.
Ось що таке Педро Парамо.
А я хто?
Ти моя дочка.
Моя.
Дочка Бартоломе Сан Хуана.
Що ми накоїли?
Чому наша душа прогнила?
Це неправда.
- Це неправда. - Що неправда?
Ти божевільна?
Так, Бартоломе.
Ти що, не знав?
Чи знав ти, Фульґоре, що вона найпрекрасніша на світі?
Я думав, що втратив її назавжди.
Більше я її не втрачу.
- Розумієш мене? - Так.
Скажи її батьку, ми надамо все, що йому потрібно для роботи в шахтах.
Там буде легше позбутися старого, так?
Можливо.
Так потрібно.
Вона має осиротіти.
Треба підтримувати нужденних.
Патроне, а якщо вона дізнається?
Хто їй розповість?
Хто з нас двох їй розповість?
Ясно, що ніхто.
Не кажи «ясно».
Усе буде гаразд.
Відправ його працювати,
але хай не думає брати дочку.
Вона лишиться тут.
Скажи йому це.
Скажу знов: ви чудово ведете справи, патроне.
До вас повернувся ваш молодецький дух.
Ходімо.
Народ.
Ласкаво просимо, пані.
Просимо, проходьте.
Сюди.
Сусано.
Я Педро Парамо.
Педро.
Пані, я вас проведу.
Бартоломе, це ти?
Що ми накоїли?
Що таке, Даміано?
Чому ти зойкнула?
Ні.
Я не зойкала.
Мабуть, вам причулося.
Я казала, мені не ввижається.
Ніколи.
До того ж я страждаю на сильне безсоння.
Ти вчора не випустила кота, і він не дав мені спати.
Кіт спав зі мною, у мене в ногах.
Він весь промок, я його пожаліла й дозволила спати на ліжку.
Кажу тобі, він усю ніч влаштовував цирк.
Він дуже милий, але я не хочу його тут, коли я сплю.
Бідолашна ви, Сусано.
Ваш батько помер.
Позавчора.
Учора нам сказали, що нічого не змогли вдіяти.
Його вже поховали.
Сюди його везти було дуже далеко.
Ви залишилися сама.
То це був він.
Ти заходив попрощатися.
Сусано, кажи, що ти бачиш.
Нічого, тату.
Я опущу ще. Скажи, коли дістанешся дна.
Старайся щось знайти.
Гроші!
Круглі шматки золота.
Шукай, Сусано.
Сусано!
Сусано, шукай ще!
Гроші!
Отче, це ви?
Я прийшов тебе втішити, дитя.
Ваше серце помирає.
Не дайте вашому серцю спинитися.
Ідіть, отче.
І не повертайтеся.
Чому ви приходите до мене мертвий?
Тепер відкривай. Там.
Спрямовуй воду туди.
Копай глибше.
Туди.
Я його знаю.
Він розпорядник Медіа Луни.
Чим можу допомогти?
Ви працюєте на Педро Парамо?
Так.
Скажіть йому, що ми революціонери.
Ми прийшли по його землю.
- Гаразд. - Хутко!
Скажіть зустрітися з нами.
Швидше!
Швидше, чоловіче!
Швидше!
На мене не звернули уваги.
Але бідолашний дон Фульґор помер біжучи.
Скажи їм, що я тут, якщо їм щось потрібно.
Хай розбираються зі мною. Що вони за революціонери?
Не знаю. Назвалися лише революціонерами.
Але спершу з'їзди в Консаґрасьйон. Ти знаєш Тількуате, одноокого?
- Скажи, він потрібен швидко. - Так, патроне.
Панове, що ще я для вас можу зробити?
Як бачите, ми стали до зброї.
І?
І все. Не думаєте, що цього достатньо?
Ну а для чого?
Бо інші теж так зробили. Ви не чули?
Дочекайтеся наших вказівок, тоді ми вам повідомимо причину.
Я знаю причину.
Якщо хочете, поясню.
Ми повстали проти уряду, проти таких, як ви,
бо втомилися вас терпіти.
Проти уряду — бо там мерзотники.
А проти вас — бо ви купка брудних бандитів-крадіїв.
Про уряд ми не скажемо нічого.
Усе необхідне їм скажуть наші кулі.
Скільки вам потрібно на революцію?
Можливо, я допоможу.
Персеверансіо, пан діло каже.
Нам потрібна підтримка заможних друзів.
І хто кращий за цього пана?
Кажи, Касільдо.
Скільки нам потрібно?
Цей чоловік не дасть води півню святого Петра.
Скористаймося тим, що прийшли сюди,
й заберімо все, що він має, навіть те, що він вже посадив.
Заспокойся, Персеверансіо.
Давайте дійдемо згоди.
Говори, Касільдо.
Я б сказав, 20 000 песо для початку було б непогано.
Або цей пан вважає, що це надто мало,
зважаючи, як охоче він запропонував допомогу.
Тоді, скажімо, 50 000.
Домовилися?
Я дам 100 000 песо.
Скільки у вас людей?
Три сотні.
Гаразд. Я дам вам ще 300, щоб підвищити число.
За тиждень ви матимете гроші й людей.
Гроші в дарунок, але люди в позику.
А чому ні?
Побачимося за вісім днів, панове.
Дуже радий знайомству.
Як думаєш, хто головний?
Гадаю, той, що сидів посередині, із черевом,
котрий не піднімав голови.
Мабуть, це він.
Ні, Дамасіо.
Головний у них ти.
Чи ти не хочеш до заколоту?
Я більш ніж готовий.
Я люблю добру бійку.
Ти все бачив сам, тож моїх порад не потребуєш.
Збери 300 чоловіків і пристаньте до заколотників.
З рештою розберешся сам.
А гроші?
Передати їх?
Я дам десять песо на людину.
Вистачить на термінові потреби.
Скажеш, решту я тримаю для них тут.
Не відходь далеко від моїх земель. Якщо прийдуть інші, побачать, що зайнято.
І заходь, коли зможеш або коли матимеш новини.
- Добре. До зустрічі, патроне. - Іди.
Тепер говорить вона, Хуане Пресіадо.
Що вона каже?
Каже, що хотіла б загубитися в ньому...
відчуваючи, як розкривається її плоть.
Але від його смерті боліло ще більше.
Ось що вона каже.
Про кого вона говорить?
Про того, хто помер до неї.
Марґаріто.
Відчиняй, Марґаріто.
Ти шматочок м'яса.
Це пісок.
Поплавай зі мною.
Стільки піни...
Коли це закінчиться?
Ніщо не може тривати так довго.
Немає спогаду, хай якого сильного, який би не змарнів.
Можливо, це не спогад.
Тридцять років...
Я чекав, щоб усе це мати.
Не щось, а все, що можна мати.
Щоб...
не залишилося що бажати.
Крім тебе.
Мого бажання до тебе.
Коли я почув, що ти повертаєшся...
я захотів обійняти тебе,
огорнути тебе щастям.
Я плакав, Сусано.
Коли дізнався, що ти повернешся.
Пані.
Хіба не правда, що ніч сповнена гріха?
Так, Сусано.
А що наше життя, якщо не гріх?
Ти не чуєш?
Не чуєш, як землю довбають?
Ні, Сусано.
Я нічого не чую.
Мені не так пощастило, як вам.
Ти б здивувалася, скільки всього я чую.
Даміано, ти віриш у пекло?
Так, Сусано.
І в рай також.
Я вірю лише в пекло.
Як почувається пані?
Погано. Дуже.
Сусано?
Я бачила, як донья Сусаніта померла.
Доротеє, про що ти?
Про те, що сказала.
Пам'ятаю, як світло в тому вікні згасло
після трьох років горіння.
Ніч за ніччю.
Добре. Чекай тут.
Мій рот наповнений землею.
Так, отче.
Не кажи: «Так, отче».
Повторюй те, що я кажу.
І що ви мені скажете?
Знову змусите сповідатися?
Ні, Сусано. Я просто прийшов поговорити з тобою.
Підготувати тебе до смерті.
Я помираю?
Так, дитя.
То чому ви мене не залишите?
Я хочу відпочити.
Я тебе залишу, Сусано.
Коли повториш слова, які я промовляю,
ти заснеш.
І ніхто тебе більше не розбудить.
Гаразд, отче.
Я зроблю, як скажете.
Мій рот наповнений землею.
Я ковтаю спінену слину.
Я жую грудки землі, у яких кишать черви.
Мій прокушений зубами рот скручується в гримаси.
Желатин моїх очей тане.
Моє волосся палає єдиним полум'ям.
Він тримав мене у своїх обіймах.
Давав мені любов.
Є ще дещо.
Образ Господа.
Останній невловимий образ, який бачать приречені на вічні муки.
Лагідне світло Його безмежного раю.
Радість херувимів.
Приємний погляд Господа.
І не тільки це,
а все поєднане разом з глибокою земною скорботою.
Мозок наших кісток палає.
Кров у наших венах перетворюється на потоки вогню.
Змушуючи нас відсахнутися в неймовірному болю...
що ніколи не стихає...
вічно підтримуваний гнівом Господнім.
Ти постанеш перед Богом.
А Він нещадний до грішників.
Ідіть вже, отче.
Не хвилюйтеся про мене.
Я спокійна.
І дуже втомлена.
Даміано.
Прошу, іди плач деінде.
Дзвони по тій смерті тривали довше, ніж заведено.
НЕПОРОЧНЕ ЗАЧАТТЯ
Звідусіль почали сходитися люди,
привернуті дзвонами.
І мало-помалу зібрання перетворилося на велике свято.
Комалу переповнювали люди, свято, шум.
Гей! Вона в повітрі!
Неймовірно!
Дайте дорогу!
Нарешті дзвони припинилися.
Але свято продовжилося.
Їм ніяк не можна було пояснити,
що це час скорботи, дні скорботи.
Вогонь!
Годі вам стояти, доне Педро.
Хоч присядьте.
Я опущу руки,
і Комала помре від голоду.
Патроне.
Отець Рентерія став до зброї.
І навіщо?
Бо революційний уряд припинив святі служби.
Хіба ти був не з Вільєю?
Чи з Обрегоном?
Там досягли миру, доне Педро.
Ми самі по собі.
Що нам робити?
Бути з ним чи проти нього?
Тут нема чого думати.
Ставайте на бік уряду.
Але ми нерегулярні.
Нас вважають повстанцями.
Тоді робіть що хочете.
Я приєднаюся до священника.
Він гарно кричить.
Та ще й прощення буде гарантовано.
Гаразд, патроне.
До зустрічі.
- Ходімо. - Ходімо.
Відколи Педро Парамо вигнав людей і сів у своєму кріслі...
це місце стало пустищем, покинутим у руїнах.
Селище почало порожніти.
Люди скрізь чахли.
Комала наповнилася прощаннями.
Я залишилася, бо мені не було куди йти.
Але люди зникли — зникла й милостиня.
І я вмерла від голоду.
Знайшовши тебе,
мої кістки почали знаходити спокій.
А твоя душа?
Як гадаєш, де вона?
Вона благала мене вставати й чіплятися за життя.
Наче досі сподівалася на якесь диво, що відпустить мої гріхи.
Я навіть не пробувала.
Я відкрила рот випустити її.
І вона вилетіла.
Я відчула, як нитка крові,
що з'єднувала її із серцем, впала мені в руки.
Я думала, мене ніхто не помітить.
Я нікому нічим не заважала.
Я навіть не займала місце в землі.
Мене поховали у твоїй могилі,
де я чудово помістилася у твоїх руках.
Але, здається, це я маю тримати тебе у своїх обіймах.
А Педро Парамо?
Роки йшли, а він усе сидів там, наче опудало.
Він забув про сон і про час.
Боявся ночей, наповнених темрявою і привидами.
Боявся опинитися зі своїми примарами.
Ось чого він боявся.
Даміано!
Вийди спитай, чого хоче цей чоловік.
Дайте мені грошей поховати дружину.
Визволи нас, Господи, від тенет лукавого.
Що ви сказали?
Я прийшов попросити допомоги, щоб поховати свою дружину.
Я навіть продав віслюків, щоб заплатити лікарю, але...
Ідіть геть.
Усе було марно.
Вона там.
Сама.
У гнилості.
Рятуйте!
Хто-небудь, допоможіть!
Дайте мені щось.
Дайте мені щось!
Усе гаразд, патроне?
Ходімо.
Це я, доне Педро.
Принести вам обід?
Я прийду.
Я іду.
КІНЕЦЬ
ЗА РОМАНОМ ХУАНА РУЛЬФО
Переклад субтитрів: Ольга Галайда