Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ehrengard: Umění svádět
Prosím nehýbejte se, Milosti.
Nemůžu uvěřit, že nepotřebujete přestávku.
Už zase jste si urovnala šaty?
Jestli ano, tak omylem.
Nehýbejte se, prosím.
Děje se něco?
Manžel by vám dal srazit hlavu, kdyby vás viděl.
Pokud vím, velkovévoda chce, abych... zachytil vaši krásu.
Takže nesmí být malicherný.
Tak.
Rozmyslel jste si to?
Bohužel mám svou hlavu rád na krku, Milosti.
Musím... Musím vás požádat, abyste se narovnala.
Už tady sedím věčnost...
Vskutku.
Opravdový portrét si žádá čas.
Ano, všimla jsem si.
Tak jako svádění.
Zdravím, pane Cazotte.
Slečno Zimmermannová.
Pane Cazotte!
- Dlužíte mi nájemné. Jestli nezaplatíte... - Má milá madam.
Nabízel jsem se, že vám nakreslím portrét. Kdybyste znala jeho hodnotu...
Nechci, abyste mě kreslil. Chci peníze.
A brzy je dostanete. Věřte mi.
Tak se usmějte. Máme nádherný den.
Vaše Veličenstva, vaše pozvání je pro mě obrovská pocta.
Děkuji, že tu s vámi mohu být.
Mám radost. Mám nesmírnou radost.
Děkujeme.
Vaše Veličenstva, nenacházím slova, jež by vyjádřila, jak jsem poctěn.
To je ten malíř.
Doufám, že se vám dílo zamlouvá, Milosti.
Malíř?
Není to nádhera? Věrná podobizna.
A zároveň taky ne.
Tomu já nerozumím. Ale když myslíš.
Zajímavé. Říkáte: „A zároveň taky ne.“
Podle mě umění nemá pouze imitovat život.
Podobně jako báseň, která svůj pravý význam skrývá...
- Co to plácáte? - Odpusťte. Cazotte, jméno mé.
Ten portrét jsem namaloval já. Umělec, malíř, muž, a tak dál. A vy jste?
Omluvte nás.
Má dcera.
- Vaše dcera? - Ano.
Pane Cazotte.
Vypadáte zkroušeně. Nebavíte se?
Naopak, velmi, Vaše Milosti.
Prozraďte mi, na koho tak civíte.
Já civím?
Ano, nelze to přehlédnout.
Mně se můžete svěřit.
Nejsem žárlivá. Naopak.
Ráda naslouchám vášním ostatních. Včetně detailů.
Přiznám se, že jsem zahlédl... mladou dámu.
- Kdepak? - Tamhle.
No jistě! Ehrengard.
- Ehrengard. - Ano, je rozkošná.
Její otec býval pobočníkem mého tchána.
- Poněkud upjatá rodinka. - Ano, všiml jsem si.
Líbil se jí portrét? Okouzlilo ji vaše nadání?
Ne, to bych zrovna neřekl.
Chudinko.
Ale netvařte se tak kysele.
Jeden mladík mi onehdy prozradil, že svádění chce čas.
Tak jako portrét.
A právě proto jsem vás dnes pozvala.
Je libo nový portrét?
Ne, mluvím o vašem umění svádět. Pojďte.
Vzpomínáte na mého syna?
- Pohledný mladík, Veličenstvo. - Ano.
Potřebujeme vaši pomoc.
- Ano? - Ano.
- Říká vám něco zákon o následnictví? - Neříká.
To jsem si myslela. Na trůnu nesedíme zcela pevně, abych tak řekla.
Jistě si vzpomenete, že předchozí velkovévoda byl bezdětný.
- Nevzpomínám si... - Jen mě poslouchejte.
Zkrátka byl. A můj manžel není přímý dědic.
O trůn se přelo několik bratranců
a můj muž nakonec vyhrál. Tamhle vidíte jednoho z bratranců.
Hrabě Marbod. A hraběnka Orsyla.
Pozorují nás jako supi.
Potíž je v tom, že velkovévoda je vážně nemocný.
- Lékaři mu nemohou pomoct. - To mě moc mrzí, Milosti.
Ano, rve mi to srdce.
Můj syn má šanci zdědit trůn,
jenže není ženatý, takže ho zdědit nemůže.
Snad za jiných okolností, ale...
- Na trůnu nesedíte zcela pevně. - Přesně tak.
A jak vám mohu pomoci, Milosti?
Pohleďte na něj.
Pohleďte na princátko a na ty dámy kolem něj. Jako vosy na med.
On o ně ale sotva zavadí pohledem.
Neusměje se.
Milostný život, erotika... Tyhle věci mu jsou cizí!
- Rozumím, Veličenstvo, ale... - Ale co?
Ušlechtilé ovoce zraje pomalu.
Vždyť říkám. Čas se krátí.
Princ Lothar si musí rychle najít nevěstu,
jinak na trůn usedne...
bratranec mého muže.
Vím, je to zamotané, ale tak zní pravidla.
- Já jen... Ano? - Pane Cazotte. Vaším úkolem...
bude vzbudit v mém synovi vášeň.
Jeho belle passion.
- Vážně? - Jste k tomu ideálně vybaven.
- Tím si nejsem tak jist. - Ale jistěže jste.
Stanovte cenu.
O peníze nejde, Vaše Milosti.
Trvám na tom, abyste byl za své služby odměněn.
Jakkoli.
Zapojte fantazii.
- Ehrengard. - Ehrengard?
Rád bych jí namaloval portrét. Možná byste to mohla ujednat.
Výborně.
Vynasnažím se.
Ale vylíčíte mi pak všechny podrobnosti.
Samozřejmě, Milosti.
Drobné si nechte.
Někdo od dvora přijde pro zbytek mých věcí.
Promiňte, můj pane.
Jmenuji se Cazotte. Jsem umělec.
Znám se s vaší matkou. Zrovinka se procházím po zahradách.
Nepřicházím se zlým úmyslem, pane.
Ale když jsem vás tu zahlédl, zdálo se mi...
Odpusťte, ale připadal jste mi trochu skleslý.
- Chtějí mě oženit. - Kdo?
Matka a otec.
- Všichni. - Ajaj.
A vy... nechcete?
Ne.
Protože chcete být svobodný. Samozřejmě.
Co kdybych vám pověděl, můj pane, že jste...
Bez urážky, ale že jste... něco špatně pochopil?
Co se vám zdá jako vězení,
je ve skutečnosti vysvobození.
Dovolte, abych vám ukázal pár črt, můj pane.
Milostný život.
Ano, tahle se povedla.
Vnímáte tu poezii?
- Ta se vám líbí? Je vaše. Nechte si ji. - Dobře.
Podařilo se mi získat princovu důvěru.
Veličenstvo, má čest mi brání, abych vám dopodrobna líčil,
co jsem mu během těch dní a nocí vykládal.
Prozradím jen, že se mi podařilo probudit jeho představivost.
Recitoval jsem mu pasáže z Dekameronu a Povídek canterburských,
o mlynáři a o dobré ženě z Bathu.
O pohádkové kráse, kterou lze nalézt,
o hedvábných plátcích růže, bušících srdcích opilých krví
a o zažehnutí třetí svíce pochodní.
Navrhl jsem mu výlet.
Výlet?
Na leuchensteinský hrad.
Maluji tam rodinný portrét. Rád bych tam prince vzal
a představil ho jejich dcerám. Přirozeně jen s vaším svolením.
S Leuchensteinovými jsme to už zkoušeli. Jsou děsné. Nemají špetku půvabu.
S výjimkou té nejmladší.
- Ludmilly. - Vždyť je to ještě děcko.
Čas letí, Veličenstvo. Příští týden jí bude 18.
Skutečně?
A vy se s rodinou dobře znáte?
Ano, maloval jsem jim portréty už kdysi.
Pouze portréty?
Ale Milosti, za koho mě máte?
Neměl byste se k tomu příliš upínat.
Neupínám se. Ale neházím flintu do žita.
Můj pane, napadlo mě, že byste si mohl obléci toto.
Převléct se za venkovana?
Nikoli. Za mého učedníka. Nicméně ano, účelem je anonymita.
Dá vám příležitost Ludmillu poznat bez břemene vašeho titulu.
Jaká je? Je jako růže,
jejíž půvabná vůně
nevinně vábí kolemjdoucí, aby ji utrhli.
Nikdo to ale zatím neudělal.
Zavřete oči a představte si tu nejkrásnější ženu.
Její útlou, bílou ručku...
její boky...
kolena...
kotníčky...
její sametový hlas a lahodný dech.
Jste připraven, můj pane?
Dobrá. Pojďme.
Tak, Vaše urozené Milosti, máme hotovo.
Zbývá učinit drobnou úpravu.
Princezno Ludmillo, nesmírně rychle jste rozkvetla.
Za dva měsíce od mé poslední návštěvy jste se dočista proměnila.
Požádám vás proto, abyste tu ještě chviličku zůstala.
Rád bych udělal pár změn.
Mamá, papá, smím?
Obávám se, že vás musím požádat, abyste nás nechali o samotě.
Mám-li zachytit její jedinečnou krásu,
je potřeba, aby se trochu odpoutala od role nejmladší dcery rodu.
Pojďte.
- Se stojanem musíme trochu blíž. - Ano, pane.
Dobrá. Podíváme se.
- Červenám se. - To nemusíte.
- Prosím, nemalujte mi obličej červeně. - Nebojte.
Červenou budu šetřit.
Prosím bradu trochu výš. Výborně.
Musím vám říct, má paní, že mám ohromné štěstí.
Ještě nikdy jsem neměl tak nadaného učedníka.
Má zcela nevídaného uměleckého ducha.
A odpusťte, ale...
není to fešák?
- Je moc hezký. - Velmi pohledný.
Krasavec s nadáním... Vidí krásu i tam, kde ji ostatní přehlédnou.
Tomu se říká talent.
Pravá podstata talentu.
Je to úžasné. Vlastně to byl on, kdo navrhl, abychom váš portrét upravili.
- Ne... - Ale ano.
- Ne... - Ale ano!
„Neučinil jste její kráse zadost.
Skrývá daleko víc,“ řekl mi.
- To neřekl. - Ale ano.
A já musel souhlasit.
- Ne. - Ano.
Ale je to škoda.
Obrovská škoda, že je tak plachý.
Ale to je pro velké umělce typické, ne?
- To nevím. - Ano, je. O tom něco vím.
- Odkud je? - Odkud?
Pochází z urozeného rodu.
Jako vy.
Je čas odhalit vaši pravou totožnost, Veličenstvo.
- Mou? - Kdepak.
Prosím dohlédněte, ať princezna není rušena.
Vypařili se jako dvě skotačivá štěňata.
Ne!
Pojď.
Procházeli se hradní zahradou.
Vy jste génius, pane Cazotte.
Váš syn měl touhu v sobě, já ji jen podnítil.
Učinil jste našemu rodu velikou službu.
Bylo mi potěšením.
- Opravdu. - Dobře.
Ano.
- Co je to? - Obávám se, že vás zklamu.
- Zklamete? - Mluvila jsem se Schreckensteinem.
Podle generála nepřipadá v úvahu, abyste jeho dceru maloval.
A buďte rád, že jsem vás nejmenovala. Poněkud ho to dopálilo.
Rozumím.
- Dobrý bože, vy... - Kdepak, Milosti, kdepak.
Rád jsem vám pomohl a nic za to nechci.
- Ale co svatba? - Copak?
Svatba mého syna. Přijměte mé pozvání. Trvám na tom.
Přijměte tyto požehnané a posvěcené prsteny.
Vyměňte si je. Nechť jsou navěky symbolem nezrušitelného svazku,
do kterého jste spolu dnes vstoupili.
Ludmillo, ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého
tě přijímám za manželku.
Lothare, ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého
tě přijímám za manžela.
Svazek, do kterého vstupujete,
prohlašuji ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého za právoplatný.
Amen.
Vy všichni, kdo jste se tu dnes sešli,
nechť jste svědky tohoto nezrušitelného svatého spojení.
Co Bůh spojil, člověk nerozdělí.
Confirma hoc deus quod operatus es in nobis.
Amen.
A... stát!
Pane Cazotte. Sbalte si věci a pojďte s námi.
Vaše Milosti.
Tady jste!
Vypadáte rozrušeně.
Dědic je na cestě.
- Gratuluji. - Není k čemu.
- Není k čemu? - Ne.
Narodí se koncem května.
- Ano? - Ano.
- To je za čtyři měsíce. - Ano, to sedí.
Za čtyři, ne za devět.
Co je vám k smíchu?
- Nechápete, že je to skandál? - Jistě. Opusťte, Milosti.
Bůh... ten veliký umělec
někdy vytváří díla, která lze ocenit pouze z dálky.
Za 150 let se trápení ve vaší tváři bude jevit jako idyla
vytvořená k potěšení divákova oka. Nyní jste příliš blízko...
Nechte si ty žvásty.
Promiňte. Jen chci říct,
že všichni vaši věrní poddaní by v hloubi duše plesali,
kdyby věděli, co vás trápí. Zamilované páry všichni milují.
Říkala jsem vám přece, jak bylo těžké si Babenhausen udržet.
- Jistě, kvůli bratranci... - Marbodovi.
V uměleckých kruzích se promiskuita možná toleruje,
ale v těch našich je to rozsudek smrti.
Princ Lothar bude vyděděn,
jestli se provalí, že počal nemanželské dítě.
- Co budete dělat? - Netuším.
Váš syn a jeho žena musí načas odjet.
Pryč z dohledu veřejnosti.
Schovat se?
Ano. To by mohlo vyjít.
- Ale proč? - Aby se lidé nedovtípili.
Nedovtípili?
Ano. Už jsem vám vysvětlil, že svádění je svého druhu poslání.
Ano.
Stejným způsobem je možné svádět veřejnost.
Hodně toho namluvíte, ale moudrá z toho nejsem.
Cítím určitou odpovědnost.
Chtěla jste, abych synovi otevřel oči, protože nevnímal kouzlo ženského pokolení.
Jen oči, nic víc.
Ale Milosti, prozřetelnost je nám nakloněna.
Nyní nesmíme zaváhat.
Myslím, že vím, jak to vyřešit.
Nejdřív musíte informovat lid.
Vážení občané Babenhausenu.
Datum té šťastné události stanovit na podzim, zhruba...
...na září tohoto roku.
A vyhlásit, že princezna Ludmilla na radu dvorního lékaře
musí zůstat několik měsíců na lůžku.
- Že potřebuje naprostý klid. - ...klid.
Naprostý klid? Ale kde?
Pokusím se vám najít co nejklidnější místo někde v ústraní.
Daleko od tohoto světa.
Harmonické a pohodlné útočiště.
- A dohlédnete, aby mělo styl? - Jistě.
Hlavní je, aby princeznu Ludmillu po šest měsíců po narození dítěte
nikdo nespatřil.
Já s nimi po celou dobu zůstanu.
Dohlédnu, že jde vše podle plánu.
- To byste pro nás udělal? - Ano.
Zdá se, že váháte.
Nikoli, Vaše Milosti. Jen mi došlo,
že princezna Ludmila bude potřebovat novou dvorní dámu.
Ne jednu z těch klevetnic od dvora.
To chce pečlivý výběr.
- Někoho, komu můžeme věřit. - No jistě.
Musí být dostatečně urozená, vzdělaná a krásná,
aby lidi chápali, proč jsme zvolili ji.
- Nemyslíte? - Ano, jistě.
Navrch musí být mladá a přívětivá,
neboť princezna bude v ústraní potřebovat společnici
podobného věku a založení.
Ale kde najít laskavou dívku z nejvybranější společnosti,
navíc s bystrou myslí a věrným srdcem...
Už zase. Mluvíte a mluvíte a...
Odpusťte. Jen jsem chtěl říct... Vy takovou dámu znáte, Milosti?
Napadá vás někdo?
- Ehrengard. - Propána! No jistě.
- Vy jste vážně číslo, pane Cazotte. - Proč myslíte, Vaše Milosti?
Chcete ji svést.
Ne!
Máte pravdu.
Je to tak.
Dlužím vám upřímnost. Jako jedna z mála
rozumíte duši umělce. Opravdu.
Odpusťte, ale mohu se s vámi podělit o své myšlenky?
Prosím.
Vidím ji.
Mladou ženu v bílé sutaně, dceru válečníků,
pro které umění ani umělci nemají na světě místo.
A právě proto pravím spolu s Michelangelem,
že „v mramorovém kvádru skrývá se můj triumf“.
Michelangela, mramorový kvádr a válečníka v bílém nechte stranou,
Schreckensteinovi jsou luteráni. A velmi upjatí, jak už jsem řekla.
V podstatě puritáni.
Je to rod vojáků.
K té se nedostanete.
Možná ne.
- Tentokrát míříte příliš vysoko. - To je možné.
Já ale nepochybuji.
Potom navrhuji sázku.
Sázku?
Ehrengard vám nepodlehne.
A když ano?
Když získáte Ehrengard, zaměstnám vás na doživotí u dvora.
Ateliér vám zřídím, kdekoli si řeknete.
Tam si můžete vyřvávat o lásce, jak se vám zlíbí.
A když prohraju?
Tak mi namalujete další portrét.
A tentokrát mě neodmítnete.
Platí.
S velkovévodou jsme nezapomněli na vaši věrnou službu mému tchánovi.
To byl vrchol mé rané kariéry.
O té záležitosti... nesmíte nikomu povědět.
Ani velkovévodovi ne.
Povězte mi ale, jak vás napadlo oslovit mou dceru?
Upřímně, pane generále, to je zásluha mého důvěrníka,
pana Cazotta.
Pochopil jsem...
že v ní dřímá...
mladičká valkýra...
s přísnou vojenskou výchovou.
Jediná dívka v dlouhé řadě válečníků.
K našemu účelu až k nevíře vhodný doběla rozžhavený anděl,
jenž bude plamenným mečem bránit rajskou zahradu milenců.
Nechal jsem se unést. Nicméně Ehrengardina síla mi imponuje.
A chápu, kde se v ní bere.
Přestaňte žvanit.
Nicméně...
žádný Schreckenstein nikdy nezklamal svého vévodu.
Celá naše rodina je vám nesmírně vděčná.
Ehrengard, připrav se na cestu.
Jistě, otče.
- Mám jen jednu prosbu. - Ano?
Mohu se rozloučit s Kurtem?
S Kurtem?
Se svým snoubencem, Vaše Milosti.
Ale samozřejmě se smíte rozloučit s nastávajícím.
Ještě jednou díky, Ehrengard.
Je mi ctí sloužit své zemi.
Jste laskavá. Co říkáte, pane Cazotte?
- Ano, nesmírně. - Ano.
Dobrou noc, Ehrengard.
Dobrou noc, Milosti.
Krásně se vyspěte, Ehrengard.
Bonne nuit.
Nabubřelý šašek.
- Našel jsem odlehlé místo. - Ano?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Ano.
- Tam už po generace nikdo nebydlí. - Přesně tak.
Vítejte.
Náš lékař, profesor Putziger.
Bude dohlížet na princeznino zdraví.
Náš podkoní, pan Podolski.
A samozřejmě vrchní dvorní dáma, hraběnka Poggendorf.
Odjakživa moje nejoddanější dvorní dáma.
A Ehrengard.
Ale Ehrengard už znáte.
Mnoho štěstí.
Až budete mít chvilku, to zrcadlo potřebuje vyleštit.
Pojďte dál, toto je vstupní hala. Zavírejte dveře, ať sem nejde průvan.
- Pane Cazotte? - Ano?
- Mohu mít otázku? - Jistě.
Vy jste... něco jako dvorní služebník?
Kdepak. Já sloužím pouze umění. Jsem malíř.
Vstupní hala.
- Paze Cazotte. - Ano?
Už si vzpomínám, odkud vás znám.
- Ano? - Ze slavnostního plesu.
Prohlíželi jsme si portrét velkovévodkyně.
Nevzpomínám si.
Na tváře mám obvykle dobrou paměť,
ale tu vaši si z plesu nevybavuji.
Nechtěl jsem vás urazit. Jenom...
Urazit?
S tím si nelamte hlavu.
A nyní máváme! Máváme!
A usmíváme se.
Páni, to je jako z pohádky.
To moc rád slyším.
Pokusil jsem se vytvořit místo,
kde naší princezně nic nebude bránit, aby přivedla na svět malého amorka.
- A ty jsou pro mě? - Ano, pro vás.
- Díky. - S radostí.
Cazotte.
Vaše Milosti.
Náš skromný dvůr si rychle osvojil romantického ducha.
A pokud jde o princeznu Ludmillu a její novou dvorní dámu,
princezna, obtěžkaná jako včelka sladkým nektarem života...
...jako včelka na cestě do úlu...
v Ehrengard našla milovanou sestru.
- Je pravda, že si budeš brát vojáka? - Je to tak.
A nemáš strach, že ti ho odvedou do války?
To je vojákovo poslání.
Naučila jsem ho šermu. V naší rodině šermujeme všichni.
On mě na oplátku naučil střílet z pistole.
Ano, mockrát...
Chtěla bys děti?
Pokud jde o naši sázku, Milosti, musím upřímně napsat,
že postupuji mravenčími krůčky.
Pane Cazotte.
Á, Ehrengard!
Jste ranní ptáče.
Zpravidla ano.
Jedete se projet?
- Jak prosím? - Jedete se projet?
Nechcete jet se mnou?
- Ale jestli chcete být sám... - Ne.
Naopak, to je...
to je dobrý nápad.
Přemýšlím...
Jistě, proč ne?
- Dobré ráno, pane Podolski. - Dobré ráno, pane Cazotte.
- Osedlal byste mého koně? - Vašeho koně?
Nebo toho, na kterém jsem jel včera.
Včera?
Nějakého mi připravte.
Jistě, pane.
- Kde jste? - Jeďte napřed. Doženu vás.
Jsi už unavený. Zvládneš to?
Podívejte.
To jsou červánky.
Jde o vzácnou interakci spektrálních barev v atmosféře.
Červánky?
Ano.
Červánky.
Už mizí.
Ano. Přirozeně.
Odhalily svou nejhlubší podstatu a nyní jim nezbývá než se rozplynout.
Čeká nás jasný den. Je to zázrak.
Ne!
Bylo by možné nechat sem přivézt mého vlastního koně?
Vlastního?
Zdejší koně jsou příliš krotcí.
Ano. Souhlasím. A váš je jiný?
Jmenuje se Wohtan.
Jsem jediná, kdo ho zvládá.
To mě nepřekvapuje.
Pane Cazotte.
Pane Podolski. Copak?
Někdo přijel.
- Pošlete je pryč. - To nejde. Je to velkovévodův bratranec.
Přijeli jsme navštívit princeznu. Jsem velkovévodův bratranec.
Božíčku. To je od vás milé. Obávám se ale, že princezna ochořela.
Nezdržíme se dlouho. Máme pro ni dárkový koš.
Budete muset dorazit jindy.
- Nebo ho dejte mně. - Kvalitní klobásy...
Princezna se musí šetřit, společnost jí nesvědčí.
Posíláte mě pryč?
- Jsem jen poslíček. - Nedám se odbýt.
- Podívejte... - S kým si myslíte, že mluvíte?
- Já jen... - Z cesty!
Marbode.
Jaké milé překvapení.
Jeli jsme kolem a... přivezli jsme princezně dárečky.
Dohlédnu, aby je dostala. Je jí strašně zle.
Tak jen na chviličku?
Je to nakažlivé. Je v karanténě.
- Ale... - Na shledanou.
Lothare! Nejdražší Lothare! Jenom na chviličku.
- Slyšelas ty výmysly? - Jak by ne.
A ten jejich šarlatán... Co to měl na sobě? Pořádají snad karneval?
Musíme zůstat nablízku.
Přivezli jsme na zámeček dárky, ale nepřijali nás.
Znáte někoho ze zaměstnanců té líbezné rezidence?
- Hledím si svého. - Počkejte.
Opravdu si na nic nevzpomenete?
Vracíme se dnes do Babenhausenu. Víte tedy, kde nás najdete.
Vaše Milosti.
Uplynul další měsíc a dítko se každou chvíli narodí.
Vím, že vzhledem k situaci nás nemůžete poctít návštěvou,
a proto se s vámi chci podělit o několik dojmů.
Dovolte, abych začal dobrými zprávami.
Políbila mě štěstěna.
Nemohl jsem spát a rozhodl se, že půjdu na vycházku do lesa.
Tam jsem ji spatřil.
Rázem jsem pochopil,
že mi nebesa seslala jedinečný motiv.
Ani v nejmenším jsem se nemýlil, když jsem chválil její krásu.
Šlo ale o víc.
Štědrost bohů zde nekončila.
Prosím, Vaše Milosti, nemějte mě za nestydu či slídila.
Bylo na tom cosi malebného.
Světlo, jezero u lesa, ve vodě žena,
celá ta kouzelná scenérie přímo žadonila,
abych ji zvěčnil v uměleckém díle.
Obraz, jenž mi nebesa uložila namalovat...
Nymfina koupel v lesním jezeře...
nebo snad Dianina koupel... bude zázrak sám o sobě.
Ztělesněná nádhera, vrchol mé umělecké dráhy.
Copak ji mohu učinit svou víc než na plátně,
kde navěky upevním každičkou linii a tón jejího těla,
aby nás nikdo na světě již nikdy nemohl rozdělit?
Takové dílo vyžaduje trpělivost.
A tak čekám.
Nedovolím si pohladit ji po vlasech ani po ruce.
Sbližuji se s ní jinak.
Wohtane! Ahoj.
Ahoj.
Dny plynou, Milosti, a já dělám opatrné, titěrné krůčky.
...pro své srdce.
- Ehrengard. - Drahý.
Díky za dopis.
- Chybělas mi. - Takhle se ale scházet nesmíme.
Proč ne?
To nesmím říct a taky neřeknu.
Budu tu sloužit tři měsíce.
Jednou ti všechno vysvětlím.
Na shledanou, můj drahý.
Ehrengard! Praskla jí voda.
Ještě ne.
Pane Podolski, pošlete pro velkovévodkyni.
- Kde je děťátko? - Vaše Milosti.
Nejdřív se zámeček třásl obavami,
pak se ale z princezniny komnaty ozval dětský nářek
a celý zámeček se zaradoval.
Pane Cazotte. Buďte upřímný.
Je zdravý?
Je to nejkrásnější dítě, jaké kdy spatří světlo Babenhausenu.
Tady jsi! Vezmi mě za ním.
Pojď.
- Pojď. - Ukaž mi ho.
- Ukaž! - Není nádherný?
Gratuluju!
Vypadá jako já. Vypadá jako babička.
Není to nejkrásnější tvoreček, jakého jste kdy viděl?
Obvykle nebývám sentimentální, Milosti,
ale krása tohoto chlapce mi vzala dech.
A co Ehrengard? Jak se to vyvíjí?
Poprvé v životě, aniž by o tom věděla,
se zamilovala.
Tak rychle?
Ne do mě, Vaše Milosti. Do vašeho vnoučka.
- Aha! - No ano.
Ach ne...
Takže ztratila zájem o vás, pane Cazotte?
Ne, naopak! Mně se to náramně hodí.
Zamilovat se do samotného bůžka lásky,
to by při její moudrosti a charismatu
mohl být první krůček na cestě k úplnému podvolení, Vaše Milosti.
Jak vidím, tonoucí se stébla chytá.
Postava Amora.
Ztělesnění lásky. Osudové stvoření. Věřte mi.
Mamá?
- Tvůj kočár už čeká. - Aha!
To už odjíždíte?
Marbod mě hlídá jako ostříž!
Nikdo... absolutně nikdo mimo tento hrad nesmí dítě spatřit.
- Je to jasné? - Samozřejmě, Milosti.
- I tobě, Lothare? - Jistě, mamá.
Málem bych zapomněl. Našli jsme kojnou.
Jmenuje se... Lisbeth. Místní žena. Pošlu pro ni do vsi.
- Je spolehlivá? - Ano. Prověřili jsme ji.
Lisbeth, stav se občas doma. Kdo se o mě postará?
- Bude za tebou chodit sousedka. - Proč se tam musíš přestěhovat?
Vrať se čas od času domů...
Pusťte ta dvířka.
- Lisbeth? - Jedeme!
Lisbeth? Můžeš...
Lisbeth!
- Tak pojďte. - Jdu.
- Dal jste si na čas. - Promiňte.
Vyptával jsem se, ale marně. O Rosenbadu nikdo nic neví.
Tak proč jste pro nás poslal?
Něco nového se událo.
- Je libo pálenku? - Prosím.
Bohužel mi tu zbyla už jen tahle drahá.
Doufejme, že je také chutná.
- Najali ke dvoru někoho nového. - Koho?
Ženu.
- A dál? - Ženu s malými dětmi.
Jak to víte?
Vidíte toho muže? Její manžel.
Každý večer tu zapíjí žal.
Měli byste si promluvit s ním.
Dejte si.
Co nám povíte o Rosenbadu?
Je to jedna velká lež.
Já kvůli nim přišel o ženu.
Zaměstnali ji jako princezninu komornou.
Jako komornou pro rozmazlenou slečinku a já se s ní nesmím vídat.
Ale...
to znamená...
Ne, slíbil jsem, že nic nepovím.
Vážený pane.
Jsem velkovévodův bratranec.
Jménem vévodství vám poroučím, abyste vyklopil, co víte.
Ono...
už je na zámečku dítě.
Já to věděl.
Musíme napsat tvému bratranci. Trvat na tom, že je navštívíme.
Strašně mi schází. Pomozte.
Měla bych pro vás úkol.
Když se vám podaří zmocnit dítěte, dostanete Lisbeth nazpět.
- Zmocnit? - Ano.
A abyste věděl, že si vaší chrabrosti ceníme,
osobně dohlédnu, abyste obdržel výsadní postavení u dvora,
až se s manželkou ujmeme trůnu.
To by Lisbeth potěšilo, nemyslíte? Byla by hrdá.
Dobrá.
Plán zní následovně.
Pane Cazotte.
- Ehrengard. - Jste vzhůru časně.
Ano.
Ano, včera byla nejkratší noc roku.
Vážně?
- To jsem nevěděla. - Ano, opravdu.
A tu já každoročně trávím venku.
Venku? Jak to?
Je to takový rituál.
- Rituál? - Ano.
Jaký rituál?
Maluji... Zachycuji přírodu
v její nejkřehčí chvilce.
- Nejkřehčí? - Když je nejšťavnatější.
Než se postupně zase poddá temnotám.
To zní trochu pochmurně.
- Kdepak, není. Mně se to líbí. - Smím se podívat?
- Na tu malbu? - Ano.
- Raději ne. - Určitě je krásná.
- Ale ne. Je prostinká. - Prostinká? Tomu nevěřím.
Ale ano, pouze květiny tvořené líbeznými okvětními plátky,
žhnoucí náruč kopřiv, něžné doteky lesního jezírka.
- Romantická slátanina. - Lesní jezírko?
- Prosím? - Namaloval jste lesní jezírko?
Řekl jsem lesní jezírko? To ani nevím.
- Jenom přemýšlím nahlas. - Tak ukažte.
- Kdepak, jenom přemýšlím nahlas. - No tak...
- Moje ruka. - Ano.
Pane Cazotte!
Pane Cazotte.
Je tu velkovévodkyně. Chce s vámi mluvit.
Musím jít.
Trvají na návštěvě.
Kdo trvá, Vaše Milosti?
Marbod s manželkou.
- Nemůžeme to odmítnout? - Nepřipadá v úvahu. Jsme rodina.
Zařídila jsem ale, že nevkročí na zámeček, kde by dítě mohli zaslechnout.
- Uděláme si piknik. - Kdy?
Tuto neděli.
- Tuto neděli? - Nedá se nic dělat.
Dítě musíme schovat.
- A Ludmilla musí být... - V šestém měsíci těhotenství.
S dítětem zůstane Lisbeth
a všichni ostatní dostanou přísné pokyny.
Jistě. Postarám se o to, Milosti.
Dobrá, pane Cazotte.
Prosím.
- Takže. - Ano...
Co Ehrengard?
Jak víte, každé ráno ji maluji.
A ačkoli si mé přítomnosti není vědoma,
cítím, že mezi námi vzniká určité spojení.
Vím, co si myslíte, Milosti.
- Skutečně? - Ano.
Ten pošetilý hlupák
by to děvče měl svést obvyklým způsobem a byl by pokoj.
- Mám pravdu? - Více méně.
Jenže ten pošetilý hlupák je...
umělec.
A momentálně zachvácený a omámený tvorbou uměleckého díla.
Nebudu mít klid, dokud se mi cele nepoddá,
aniž bych se jí musel jedinkrát dotknout.
Jistě, mohl by ji svést pěkně postaru, usnadnit si práci.
Využít slabé chvilky, až bude její duše rozrušená a impulzivní.
Cítím však, Vaše Milosti, že bych z toho nic neměl.
Zdá se mi, že vám došlo,
že naši sázku nemůžete vyhrát, a tak chcete změnit podmínky.
To v žádném případě. Pořád ji hodlám svést, Milosti.
Dojde k tomu. Ovšem s tím rozdílem, že o tom bude vědět jen ona.
V očích ostatních zůstane Ehrengard na svém piedestalu, sněhobílá panna.
Naše duše však navždy splynou.
Tak to vypadá, když někoho svedete doopravdy.
A jak budu vědět, že jste ji svedl?
- Jak dokážete, že jste vyhrál? - Trefa.
Ukážu jí svůj výtvor
a v tu ránu mi podlehne.
Jako růže, ze které poryv větru strhne
všechny okvětní plátky a ona zůstane stát nahá, Milosti.
Když duše podlehne vášni, tělo ji následuje.
Až ten obraz uvidí, jednoduše... padne do mdlob.
Padne do mdlob? Naše Ehrengard?
Ano, přede všemi. A to bude důkaz, že mi cele podlehla.
Nové podmínky přijímám.
Mám vám připravit koně, slečno?
Lisbeth!
Co se děje?
Pane, počkejte přece. Proč tu tak hulákáte?
Vyhrožoval mi. Úplně mi zamotal hlavu.
A já udělal hroznou chybu.
Slíbil...
Slíbil mi, že se moje Lisbeth vrátí domů, když mu pomůžu.
Vaše Lisbeth?
Moje...
Moje Lisbeth. Odvedli mi ji.
- Odvedli vám Lisbeth? - A já teď...
Já teď provedl něco strašného.
Co jste provedl?
Smetánka z Rosenbadu všem lže.
Napálili mě.
Ale...
teď jim musím pomoct.
Jak pomoct?
Zítra...
mám dítě ukrást a přinést jim ho ukázat.
Ve dvě hodiny mám jít na lesní mýtinu.
A já nevím, jestli bych měl.
Potřebuju si promluvit s Lisbeth.
Lisbeth mi ale asi neodpustí.
Poslouchejte.
Dáváte pozor?
Postupujte podle plánu.
Rozumíte?
Co?
Postupujte podle plánu.
A Lisbeth z toho vynechte.
Všechno dobře dopadne.
A teď jděte!
Kde jste byl?
- Všichni vás hledají. - Tady jsem.
Piknik za okamžik začne.
Vše je připraveno. Nebojte.
- Ano? - Ano.
Jste nějaký bledý. Jdou na vás chmury?
Ne, kdepak. Nic mi není.
- A příbory? - Ty jsou dole.
Ještě potřebujeme židle.
Cazotte?
Ehrengard.
Promiňte, že jsem dnes nebyla u jezírka.
U jezírka?
Celou dobu vím, že tam chodíte.
Já dnes nešla, protože jsem měla jiné povinnosti.
Chtěla bych, abyste...
ten obraz domaloval.
Ale napadlo mě...
zda by to nešlo ve vaší ložnici.
Možná potřebujete pohled zblízka.
Tváří v tvář.
Ano.
Jistě. Ano.
Ano, rozhodně.
- Představujete si to? - Ano.
Zavřete oči.
- Prosím? - Zavřete oči.
- Teď? - Ano.
A představte si to.
Ano, chci...
Dobře.
Vše připravte.
Plátno na stojan. Po obědě přijdu.
- Ano. - Ano.
Ano.
Ano, tak po obědě.
Na zdraví.
Kouzelné místo, nemyslíte?
Drahý Marbode.
Je mi potěšením zde přivítat tebe i tvou choť.
Je mi potěšením...
Ano, to už jsi říkala.
Ano.
A mám radost...
že princezně Ludmille se udělalo lépe a může tu být s námi.
Je to báječné.
A že... počasí...
A nyní už nebudu zdržovat a dodám jen, že je mi potěšením vás zde přivítat.
Potěšení na naší straně.
- Na zdraví. - Není to báječné?
- Na zdraví. - Na zdraví.
Na zdraví.
- To je lahodné víno. - Ano, velmi.
Lehké a perlivé.
Podal byste mi raky?
Děkuji.
- Raka? - Ne, díky.
Klapity klap.
Počasí vyšlo báječně.
- Ani horko, ani zima. Tak akorát. - Krásný den.
- To jsou lišky. - Ano.
Ano, lišky.
Zlato lesa.
Tak pojď...
Ne!
Matthiasi!
Co to... Mat...
Ne! Ty...
Stůj...
- Vynikající. - Přímo lahodné.
Ano.
Té komedie už bylo dost.
- Komedie? - Vy se do toho nepleťte.
Ano.
Drahá princezno.
Když dovolíte...
Tak plná života!
Tak měkoučká.
Velmi měkoučká. Jeden by řekl...
Pardon!
- Pardon! - Matthiasi!
Tady je můj věrný přítel.
Co to vyvádíš? Matthiasi!
Jen pojďte, Matthiasi!
- Jen pojďte. - Stůj!
Matthiasi, poběžte.
Matthiasi!
Jen pojďte, Mat...
- Mat... - Pojďte!
Matthiasi!
- Co to vyvádíš? - Poběžte, poběžte.
Promiňte.
Matthiasi!
Matthi... Ma...
Matthiasi! Stůj.
Tak pojď. Neboj.
Matthiasi, zastav!
Jdeme.
Ne!
- Zůstaňte. Jezte, hraběnko Poggendorf. - Stůjte!
- Chyťte se mě. - Stát!
Ach, Poggendorf.
Stát!
Pane Podolski.
Ehrengard!
Ehrengard, počkejte!
Jeď. Utíkej.
No tak. Počkejte přece!
Kočí je pryč.
Poggendorf, nastupte si. Vaše Milosti, tudy.
- Honem! - Tak mi pomoz.
Krucinál.
- Buď zticha. - Ty buď zticha.
- Díky. - Jeďte!
Honem.
Klídek, stůj!
Pojeď. Utíkej.
Když říkám, že doprava, tak doprava!
- Ne, doleva. - Ženská hloupá!
Ne. Říkám ti, že doprava.
Rychleji!
Říkala jsem, že stopy vedou tudy. Proč neposlechneš?
Ty!
Au!
Tak dost! To stačí!
Co se tu děje?
Jsem nevinný. Bůh je můj svědek.
Tato žena mě nespravedlivě napadla.
Slušný pokus, drahá sestřenko.
O čem to mluvíte?
To dítě je moje.
Ano, přesně tak.
Je to její dítě.
Jak prosím?
Řeknu vám to klidně stokrát. To dítě je moje!
To není pravda.
Ale je.
Ano, je.
Opravdu je to tak.
Ano.
Zeptejte se Lisbeth. Dosvědčí vám to.
Ten muž je skutečně její choť. Sebral mi dítě i s kojnou.
- Pronásledovala jsem je až sem. - To...
To nemůže být pravda.
- Ale ano. - Ale ano.
Kdo je otcem dítěte?
Povím vám to.
Cazotte.
Ano.
Prosím pošlete pro kočár a odvezte naše dítě zpět na Rosenbad.
Tenhle maškara?
Tak to dokažte.
A jak si to představujete?
Chcete počkat, než dítě povyroste,
abychom viděli, zda se mu podobá?
Děláte si z nás blázny!
Důkaz!
Požaduji důkaz.
- Cazotte. - Ano?
Ukažte jim zápisník.
- Váš zápisník. - Můj zápisník?
Můj zápis... Jistě.
- Ano. - Ano.
- Zdá se, že je to třeba. - Ano.
Rád bych, ale nemám ho při sobě.
Nemám...
- Ale máte. - Ne.
Copak ho nemáte v kapse kabátu?
Ano.
Ehrengard.
Kurte?
- Teď ne. Teď ne! - Ale co...
No to snad...
Stačí?
No tak. Pojďte.
No tak.
Proberte se.
Zítra za úsvitu.
Kurte!
Pojďte. Jdeme.
- Chcete si vybrat jako první? - Ne. Jen berte.
Dobrá.
Pomozte mu.
- Aha. - Prosím.
Připraven?
Odpusťte, ale nechápu, proč to neprobereme jako dospělí lidé.
Dvacet kroků. Nebo míň?
Dvacet kroků.
Vemte prosím v potaz...
Jeden. Dva.
Tři.
Čtyři.
Pět.
Šest.
Sedm.
Osm.
Devět.
Deset.
Jedenáct.
Dvanáct. Třináct.
Čtrnáct.
Patnáct.
Šestnáct.
Sedmnáct.
Osmnáct.
Devatenáct.
Propánakrále, jsem postřelen!
Postřelil mě!
Počkej!
Zadrž!
Ego te baptizo, in nomine Patris, et Filii et Spiritus Sancti.
Quique dedit tibi remissionem, omnium peccatorum ipse te liniat.
In vitam eaternam.
- Amen. - Amen.
Mír s tebou.
A s tvou duší.
Konečně, víc než rok po svatbě,
mohli princ Lothar a princezna Ludmilla pokřtít prvorozeného syna.
Deus omnipotens, Pater Domini nostri Iesu Christi,
qui te regeneravit ex aqua et Spiritu Sancto.
Tím končí příběh Ehrengard.
Na křest přišla v bílých šatech
přepásaných modrou šerpou řádu svatého Štěpána.
Tento řád se uděluje urozeným dámám
za oddané služby Babenhausenu.
Já tam byl také, ale žádný řád jsem nedostal.
Ano!
Víc!
Později jsem odcestoval do Říma.
Zde jsem získal řadu prestižních zakázek,
na nichž jsem mohl rozvinout svůj mimořádný umělecký talent.
Grazie.
Kromě toho mi přátelé vymysleli přezdívku.
Říkali mi...
Casanovo.
Překlad titulků: Alžběta Ambrožová