Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VYSVĚTLENÍ VŠEHO
Jsou tu všichni?
Vystupujeme!
Nekřičte!
MATURITNÍ ZKOUŠKA ÁBELA TREMA
- Ty si to nahráváš? - No jo, ale...
Není to rozhovor, nic takového.
To jen kdybych něco zapomněla.
Pro začátek mi řekni... něco o sobě.
Kdo jsi, co děláš, něco takového.
Dobře... Dobře.
Jmenuju se Ábel Trem...
Je mi 18...
A...
tento rok jsem měl dokončit školu.
V PONDĚLÍ SI ÁBEL UVĚDOMIL, ŽE JE ZAMILOVANÝ
Haló?
- Ano? - To jsi teprve vstal?
Ne, ne, už jsem byl vzhůru.
A jak dlouho? Máš rozespalý hlas.
No už je to chvíli.
- A jak to jde? - V pohodě.
V lednici máš jídlo. Ohřej si to.
Dobře.
- Pusu! - Ahoj.
DRUHÁ SVĚTOVÁ VÁLKA
BALATON ZNÍ FAJN MŮŽEME V LÉTĚ JET. SPOLU.
JE TI TO U PRDELE?
NEODPOVĚDĚLA JSI MI.
AHHH ŠÍLÍM.
UČÍŠ SE?
DĚLÁM MARMELÁDU. DEJ MI CHVILKU.
ZKONTROLUJU TO.
Ahoj, tati.
Co se stalo s naší lednicí?
- Co přesně myslíš? - Máme zatopenou celou kuchyň.
Tys ji vypojil?
No, jo.
Jak tu může být tolik vody?
Ne-nevím.
A kdo to má vědět?
Tak vypojil jsi ji ty?
- Ano, vypojil. - A proč?
No...
kapalo z ní. Už z ní tekla voda.
Tak ji zas zapoj.
Dobře.
Jo.
Tak běž.
Kamzíku.
Tak tím pádem bys z literatury mohl dostat áčko, ne?
No, asi jo.
- Ale... - Ne, ne. Žádné ale.
Zlato, můžeme se teď soustředit na dějepis?
Co to množné číslo? Kdo dělá tu zkoušku, ty nebo ten kluk?
A budou se tě ptát na 21. století?
Můžou.
Tady to máme.
Ne, dejme si radši čerstvý chleba.
Ten mu necháme zítra na svačinu.
A ty myslíš, že mezi zkouškami zhltne celý bochník?
- A co mám dělat s den starým chlebem? - Prostě ho schovej.
Tak si ho sním sám.
Teď jsem zapomněla, co jsem se chtěla zeptat.
Už ses ptala, jestli...
- se ptají na 21. století. - To by měli.
Tebe jsem se neptala.
Máme tam jednu otázku:
"Jak v 21. století pracuje parlament Evropské Unie."
Výborně, tak tedy...
Kdo maďarský ministr financí?
- Varga... - A který? Máme dva Vargy.
- Vážně! - Mihály Varga.
To je správně, "Míša" Varga.
Vysoký, hubený, hezký chlap s brýlemi.
Snad je nebudu muset poznávat podle obrázku.
A věděl bys, kdo byla Železná lady? Margaret Thatcher?
Jo, ona... byla prezidentka Anglie.
Ne prezidentka Anglie. Prezidenta má třeba Bílý dům.
Byla předsedkyní vlády Anglie.
A mimochodem, kdo je prezidentem Spojených států?
- Přece Biden. - No jo, strejda Biden!
A prezident Francie?
- Emmanuel Macron. - Správně.
A teď něco těžšího.
- Von der Leyenová. - Ursula?
Předsedkyně Evropské komise.
Dobře a teď...
kdo byla ta žena...
co napsala ten report proti Maďarsku? Náš největší nepřítel?
Jak se jmenuje?
Jaký report?
- Je to kudrnatá blondýna. - Jmenuje se stejně jako máma.
Judith...
Sar...
Sargentiniová.
Správně.
- Dáme ještě další těžkou otázku. - Netlač tak na ně.
Ani ty nebudeš vědět. Je vážně těžká.
Ahoj.
Poslyš, už skoro spím. Jsem vážně vyřízená.
Jak dopadla marmeláda?
- Asi jsem to trochu přehnala. - Myslíš...
že jsi jí udělala moc?
Sakra, já vůbec nic nevím, a zítra...
Jo, dobrý vtip.
- Nedělám si srandu! - Jasně.
Janko, jsi nejchytřejší člověk, kterého znám.
A vůbec, jak to jde tobě?
Prošel sis pořádně symbolismus a průmyslovou revoluci?
Prošel jsem si symbolismus, tak nějak plus mínus.
- Ale na průmyslovou revoluci nebyl čas. - Sakra, Ábeli! Začni to brát vážně.
Nauč se aspoň tři věci.
Vědět jméno, datum a událost, to ti na déčko stačí.
Víš, že tě Jakab nenechá propadnout, když aspoň něco víš.
- Ukážeš mi tu marmeládu? - Ne, no tak.
Prosím.
- Nepůjdu kvůli tobě až do kuchyně. - Zapni na chvíli kameru.
Bože, vypadám příšerně.
- No, nejsi zrovna Gina Lollobrigida. - Kdo to je?
Netuším.
Otec to vždycky říká, když si máma stěžuje na to, jak vypadá.
Počkej chvíli, já si to napíšu. Jak to bylo? Gina Lollo...
Lollobrigida.
Ne! Janko, kurva!
Musíš se učit. Končím, Ábeli.
Tři věci, ano?
Zapamatuj si aspoň tři věci, jo?
Pusu.
Měj se.
V PONDĚLÍ MYSLEL GYÖRGY NA ÚTERÝ
Nějaký zlý sen?
Nevzpomínám si.
Vlastně ani nevím, jestli byl zlý.
Juciko!
Neměla bys už vzbudit kluka?
- Proč, kolik je hodin? - 7:40.
Ale ne, tak to už musím vstávat.
- Dobré ráno, promiňte to zpoždění. - Dobré ráno.
- Jenő Béresi. - György Trem, zdravím.
- Může to být trošku žlutější? - Samozřejmě.
Ještě trochu.
Ne, pardon, to už je zase moc.
Trošičku méně.
To je ono.
- Víceméně. - Mhm.
Tak vy už vybíráte barvy? To jste s tím teda hodně pohnuli.
- Už máme barvu. - To je skvělé.
Rád bych, abyste mi řekl ještě pár detailů to vašem budoucím domě.
Jaký je? Jak si ho představujete?
Je to velmi hezký dům.
Charakterizují ho hlavně oblouky, vlny, suché zdivo.
Takže... strop je taky klenutý.
Vstupní schodiště je kamenné.
Zídky jsou ze suchého zdiva.
- Uvnitř je nádherný krb. - Pardon, jaký tady máme rozpočet?
- Sto milionů, že? - Ano.
Takže, nalevo od toho krbu,
dřevěné schodiště, které nás zavede...
do prvního patra.
Tam je vstup na balkon, také klenutý.
Se členitými prosklenými dveřmi. Dvoukřídlými.
A samozřejmě strop v obývacím pokoji bude rovněž s klenbami.
Pardon, mohu vás přerušit?
Ty detaily jsou tak konkrétní, že bychom mohli předpokládat,
že nejspíš mluvíte o nějakém existujícím domě?
No... ale samozřejmě.
Ano.
Takže vy jste takový dům už viděl? Už byl tedy postaven?
- Ano. - Ano.
A nemohl byste nám třeba ukázat fotku?
Nemám vlastní fotku, vyměnil jsem telefon, ale...
mohl bych ukázat...
jeden článek, kde je to vidět... Tady. Tady tento.
To má být vtip?
Ne, já jsem tam dřív pracoval.
Dělával jsem tam údržbáře bazénu
- a zamiloval jsem se do toho. - Děláte si z nás legraci?
Ne, mám peníz.
Dost jsem si našetřil a něco jsem zdědil.
Zbožňuju to tam. Je to dům mých snů.
Takže chcete, abychom vám postavili přesnou kopii domu,
který vlastní ministr zahraničí?
No... v podstatě ano.
No, myslím, že dům pana Szijjárta
stál o mnoho víc, než jsou vaše současné finanční možnosti.
Ano, na to jsem myslel, můj rozpočet vskutku není tak velký.
Takže jsem si říkal,
že by dům mohl být menší?
- Ahoj. - Tak jak to vypadá?
- Klid, kluk se učí. - To doufám.
- Teď jsem s ním mluvila. - Dobře.
- Neboj se. - Chceš něco v obchodě?
Našel jsem vážně dobou práci.
Která firma?
- Je to v Dánsku. - V Dánsku?
Já už tu z toho blázním.
Lidi v obchodech a hospodách jsou protivní.
Všechno nesnášíme, máma je doktorka a v podstatě tu otročí.
- Vlezeš do tramvaje a samý magor. - Dobře, už se uklidni, Balázsko!
- Potkal jsem Fruzsi. Je těhotná. - Tak proto se vztekáš.
Na tohle nemáme čas.
Hele. Tohle musíš naskenovat.
Cože?
Kriste pane na nebi!
Do prdele!
No co to... Co to kurva je?!
Ahoj, tati.
Ty jsi vypnul lednici?
Ne...
Takže mi chceš říct, že se vypnula sama?
Je vůbec zapojená?
Podívám se.
Je zapojená... Už je.
- Ta lednice je na nic. - Jo, jasně.
Víš vůbec, kolik stojí? Nemůžeme si dovolit jednu měsíčně
Učil ses?
Jasně. Ale ještě budu.
Ábeli, počkej!
Koupil jsem ti Túró Rudi.
Děkuju.
Do prdele práce.
Jo, jo, jenom si syč.
Pumpujou do toho vodu a čekají, že to my plebejci hezky zbaštíme.
- Ahoj, Gyuri! - Ahoj.
Co je to za smrad?
Zapni tu digestoř.
Táhne se to celým barákem.
Tak a je to, už je zapnutá.
Co kluk, učí se?
To opravdu doufám. Je u sebe v pokoji.
- Ukaž, nech mě... - Já tu udělám!
- Dobře, tak já nakrájím rajčata. - Není třeba, já to udělám.
Zlato, ty chceš všechno dělat sám. Že jo?
Běž se raději převléknout. Zase budeš trčet v koupelně.
- Jo, vždyť musím pověsit prádlo. - Ne, to nemusíš, teď ne.
Studená vajíčka nejsou nic moc.
- Čau, mami. - Ahoj.
Tak jak to jde?
Já nevím...
Když se hodně učíš, tak ti to tak připadá, ale jde to dobře.
Tak jo.
Nepůjdeš si lehnout?
Líbí se mi tu ten klid.
Co myslíš, že z našeho města uvidí?
- Tihle? - Mhm.
Malí vychytralí Norové. V sedmdesátých letech na tom bylo Norsko
hůř než všechny socialistické země.
Co si myslí?
Myslí si, že přijeli na Balkán.
Komunisti...
Trabant...
Idioti, co makají za levno.
Možná teprve přijeli, sotva přistáli.
Tak to ještě z města nic neviděli.
To je něco, co jim vlastně závidím.
Teď dojdou na konec ulice Mészöly, potom zahnou doleva...
Pár kroků na Gellértovo náměstí...
a oči jim spočinou na osvětleném Mostě Svobody
Celé nádherné město.
Dokud nám ten idiot starosta nezkurví i tohle.
Zrovna jsem ti chtěla říct, jak krásně jsi to řekl.
Ale do všeho musíš tahat tu politiku.
- Můžeš s tím aspoň na chvíli přestat? - Ale o tom to všechno je, drahoušku.
Už brzy padnou celé země.
Země přece nemůže padnout, György.
Leží na zemi. Země leží na zemi.
Já si jdu lehnout.
Snad i zítřek přežijeme...
JAKABOVO OBYČEJNÉ PONDĚLÍ
Peti! Promiň, omlouvám se, Peti!
- V pohodě. - Promiň.
Pojď sem, Peti! Pojď, jdeme domů.
Dorko!
Počkej, počkej!
Co je?
- Říkal jsem ti, že dnes potřebuju auto. - Vážně? Kdy?
Dnes mám přece ten rozhovor s Hargitayem.
A?
A slíbil jsem Magisovi, že ho tam s věcmi dovezu.
- Kdo je Magis? - Kameraman.
Vážně potřebuju auto.
To si mám jako i s dětmi vystoupit a pošleš nás autobusem?
Sakra, vždyť jsem to říkal. Domluvili jsme se.
No jasně... Nebudu se ani hádat.
Jako organizátor stojíš za hovno.
Johanna přijde pozdě. Teó jde pozdě už teď.
Počkej, otevřu ti na druhé straně, ano?
- Tak si mám radši vzít taxík? - Radši nic nedělej.
- V kolik ten rozhovor končí? - Kolem páté.
To je na nic.
Teó končí v hudebce o tři čtvrtě na pět.
A Johanna končí trénink v plavání v pět, ale na druhé straně města.
Táta vás dneska vyzvedne, ano?
To má být jako pomsta?
Pomsta? Někdo je vyzvednout musí.
Snad se ti to vejde do rozvrhu, pane dějepisáři. Kriste pane.
Omlouvám se.
Vážně jsem myslel, že jsem ti to řekl.
Nestojíš za hovno.
- Ať se to povede. - Díky. Tak zatím.
- Bože, co tady děláš? - Ahoj.
Tvůj rozkaz, pane řediteli, uklízím.
Říkal jsem ti, ať tu uděláš pořádek. Měl by ses těch kravin zbavit.
Nikdy.
Malíři tu budou pozítří.
A navíc máme digitální mapy, počítače, projektory...
Kdo ještě používá tyhle? Vždyť to už dávno není pravda.
No nikdo, ale jsou moc hezké.
A mimochodem, výmalba moc nepomůže.
Celá tahle zeď je zvlhlá, vidíš to?
No to je teď už vážně jedno. Kvůli tomu tu nejsem, poslyš...
- Klári je těhotná. - Vážně?
- Termín má v září. - Super.
Ani já si toho nevšiml.
Takže od září převezmeš navíc i desátý ročník.
- Desátý ročník? - Mhm.
Do hajzlu.
Skvěle. Raz, dva, tři a...
- Dobré ráno, Balázsi! - Dobré ráno, pane učiteli.
Dobrý den, pane učiteli.
Dobrý den, Janko.
Jdeš ji vrátit?
Jo, nedočetla jsem ji, ale líbilo se mi to.
Psala sis poznámky?
Ne... Já jsem je... Ne.
Škoda.
Pane učitel, já chci být s vámi.
- Prosím? - Chci být s vámi.
Na věkovém rozdílu mi vůbec nezáleží.
Nějakých 19 let přece nemůže dva lidi rozdělit.
Společenské konvence jsou to, kvůli čemu bychom neměli být spolu,
a to není normální! Já jen vím...
že jsem do vás zamilovaná od chvíle, kdy jsem vás před čtyřmi lety spatřila,
a kvůli nikomu jinému jsem se tak nikdy necítila.
Páni...
No...
Děkuji, že jste mi to řekla. Respektuji vaše pocity, Janko.
Ale jde tady o víc než jen o devatenáctiletý rozdíl.
- O co víc? - Vztah vzniká mezi dvěma lidmi.
A pochopil jsem, že bych já měl být jedním z nich.
Já mám... manželku a dvě děti.
Mám přeci rodinu.
Možná... A nepochopte mě špatně, všichni ve škole vás milujou...
ale fakt, že máte rodinu...
Nebyli na serenádě, nechodí na promoce, ani na plesy...
A? Proč by tam měli chodit? Nevím, co to s tím má společného?
Jsou lidé, kteří si myslí, že jste gay, pane.
Já vím, že nejste.
Jen ať si to myslí, mně na tom pramálo záleží.
Jsou učitelé, kteří mísí svůj soukromý život s tím profesním,
ale já nejsem jeden z nich. A to bez výjimek. Bez výjimek.
Dobře, ale...
Takže... vám nepřipadám přitažlivá?
Ne.
Nechci ranit vaše city.
Pro mě jste chytrá, inteligentní mladá dívka.
Nemůžu o vás uvažovat jako o ženě.
Je mi líto.
Chápu.
Dobře.
- Jsem tady. Omlouvám se. - Nazdar.
- Nemohl jsem zaparkovat. - V pohodě.
Máme tak na hovno stativ, že z toho zešílím.
Chvíli jsme mluvili, ale došlo mu, že na tebe musí počkat.
Je naštvaný?
Ne, ale je kurva vedro.
Dobrý den, pane...
- Já jsem Jakab Maár. - Tak to s vámi jsem mluvil.
- Moc děkuji, že jste přišel. - Jdete pozdě.
Ano, omlouvám se.
Dám vám radu, protože jste stále mladý.
Když jdete pozdě,
omluvte se ještě, než se představíte. Řekněte: "Promiňte, jdu pozdě."
- Máte naprostou pravdu, pardon. - Jsem možná starý muž,
ale bylo by pošetilé myslet si, že je můj čas bezcenný.
Já vím a znovu se omlouvám. Jen chviličku.
Ano?
Proč jste nepožádal o grant? Mohli jsme promluvit s Frigyesem...
Ano, právě toho bych rád dosáhll touto dokumentární sérií.
A proč je to pro vás důležité?
- Jak jsem vám říkal po telefonu, je to... - Ale teď jsme tváří v tvář.
Chápu.
Vyučuji na Dsidově gymnáziu.
A rád bych, aby studenti historii slyšeli od někoho, kdo byl skutečně na místě.
- Aby z první ruky dostali to, co se... - Ano, chápu.
Zítra točíme podobný rozhovor s Jánosem Czinkotou.
- S Janíkem? - Ano.
- Jednou přišel i k nám do naší školy. - No jo, pusťme se do toho.
Tak, stojíme na náměstí Széna.
Vracíte se často tam, kde jste se postavil sovětským tankům?
Ne, velmi dlouhou dobu jsem prožil v Gödu.
Pokud se mne však zeptáte na to, co si pamatuji,
s radostí vám mohu odpovědět, že si vše pamatuji velmi jasně.
Zúčastnil jste se již demonstrací 23. října 1956,
nebo jste se k protestům přidal až později?
Správný způsob, jak otázku položit je:
"V které fázi našeho intelektuálního vývoje jsme dospěli do chvíle,
kdy jsme konečně řekli ne?"
- V takovém případě... - Ano, pardon,
ale je důležité zmínit
různé fáze celého povstání.
Samozřejmě organizace protestů nebyla nijak koordinovaná,
ale přesto byla úspěšná.
Tedy dokud se sovětské síly nerozhodly na Maďarsko zaútočit.
Bylo by dobře, kdybychom pronikli trochu více do detailů celé věci.
Když chcete detaily...
K večeři jsem měl švestkové knedlíky.
Naprosto přesně si pamatuji, jak chutnaly.
Dvacátého třetího?
Dvacátého čtvrtého října.
Pak jsem nemohl spát.
A tak jsem prchnul z domu. A připojil se k hrdinům na náměstí Széna.
- Dvacátého čtvrtého? - Ano.
Večer 24.
Ach, vy neviňátko, ano!
Rozumím. A potom?
A pak jsme se odebrali na nádraží Déli. A přitlačili jsme vagón.
Jako barikádu. I u toho jsem byl.
A tohle všechno se stalo 24. října?
Dvacátého pátého. Jak by se to mohlo stát 24.?
Střelba před Parlamentem, rádio. Ještě jsme neměli strategii.
Omlouvám se.
Pokud vím, tak základna na náměstí Széna byla zřízena 26.
Opravdu? Byl jste tam?
A ta barikáda, ten vagón, ten sem přeci dotlačili později, 27.
Když to všechno víte, tak co po mně vlastně chcete?
- Jen chci, aby byl ve věcech pořádek. - Tady jsme skončili.
- Teď už jste to tedy opravdu přehnal. - Omlouvám se.
Žadoníte, abych přišel.
Pak máte ještě tu drzost ani nepřijít včas.
A pak mě poučujete.
- Nechtěl jsem vás poučovat. - Jděte se bodnout.
Pardon.
Končíme?
Jo.
Tati?
Tati!
Pro krista pána!
- Co je? Vylilo se něco? - No jasně.
- Promiň. - Nic se neděje.
Sakra.
- Je to jenom voda. - Ještě pár minut, ano?
- Potřebuju ještě pět minut, jo? - Dobře.
Nechme tátu, ještě pracuje. Pojď si sednout.
- Udělal sis úkoly? - Ano.
Dobře.
Nikdo jiný s ním žádný konflikt neměl.
Možná je to kvůli mému otci, nevím.
Dobře.
- Je to v pohodě? - Je to skvělé, vážně.
- Vypnula jsi to? - Bože, já jsem kráva.
ÚTERÝ: ÁBEL V DIVOČINĚ
Teď odešel Bori, takže jsem na řadě.
Nechceš mi něco povídat?
- A co chceš slyšet? - Nevím, něco, co mě rozptýlí.
Dobře.
Mám nové boty, mimochodem.
Před pár dny mi je koupila máma. Ani jsem s ní nebyl.
- Ale vypadají dobře, ne? - Já je kurva nenávidím.
Mám z nich na patách puchýře a...
vypadám v nich jako právník.
Právník?
Máš strach, za koho tě budou mít?
No, nechci, aby mě lidi za někoho měli.
Chceš se prostě držet při zemi.
Cože?
Nic, to je jedna písnička.
Janka Szabadiová.
Zlom vaz.
Ábel Trem.
Ábeli!
Díky.
- Dobré ráno. - Dobré ráno i vám.
Které je to téma?
Č-číslo šest.
Průmyslová revoluce v moderním věku.
Omlouvám se, ale...
Nevím.
Jste si jistý, Ábeli?
- Jste si jistý? - Myslím, že ano.
Chcete si vytáhnout jiné téma?
Ano.
Dobře, vytažení nové otázky je možné,
ale v takovém případě nemůže být výsledná známka lepší než C
Ano?
Ábeli...
Průmyslová revoluce. To umíte.
Číslo tři.
Julius Caesar.
Dobře. Posaďte se a udělejte si poznámky.
- Děkujeme. - Děkujeme.
Janka Szabadiová.
Vytáhla jsem si téma doby zámořských objevů.
Epochu velkých zámořských objevů datujeme zhruba do doby
vymezené 15. a 17. stoletím.
Obecně panuje přesvědčení,
že prvním objevitelem byl Kryštof Kolumbus, který s pověřením
španělských panovníků přistál na ostrově Hispaniola 12. října 1492.
Nicméně Portugalci už ve stejnou dobu prováděli...
...a plantážníci z jihu pak s afroamerickými dětmi nakládali
jako s živými hračkami.
Tak to byla úžasná zkouška. Excelentní.
Skutečně, bylo to fantastické.
Jsem na vás opravdu pyšný, Janko.
Ano. Ano a děkujeme vám za tento zážitek.
Není třeba plakat.
Bylo to skutečně výjimečné.
Ábel Trem!
Které máte téma?
Julius Caesar.
Zvládnete to, Ábeli?
Chcete sklenici vody?
Ábeli...
Podívejte se na mě.
Jen klid, ano?
Zhluboka se nadechněte a začněte.
O jakém tu mluvíme období?
Pomohla by vám mapa?
Děje se něco, Ábeli?
Ábeli...
Proč máte na saku kokardu?
Ahoj.
- Ahoj, mami! - No tak povídej.
- Z dějin umění mám A. - Ano.
- Béčko z literatury. - Mhm.
Ale... dějepis...
Co?
Prošel jsi?
Ne, neprošel.
Promiňte, chcete si sednout?
To je v pořádku, jen seďte.
Vidím, že jste dnes maturoval.
Aspoň, že stále máme mladé vlastence.
Ahoj, tati.
Už jsi tady?
Jsem tady.
Synu, mohl bys mi říct, co se stalo?
- Propadl jsem. - Ano, to vím.
Tvá matka mi to řekla.
- Nezvedl jsi mi telefon. - Jí taky ne.
Prostě... byla poslední s kým jsem...
To mě vůbec nezajímá.
Nechceš mi říct, co se na zkoušce z dějepisu stalo?
No tak mluv! Nebo jsi snad dneska přísahal mlčet?
Neudělal jsi maturitu!
Víš, jací lidé propadají u maturity?
Nejdřív jsem si...
vytáhl průmyslovou revoluci.
Dobře, průmyslovou revoluci, a...?!
Bylo to jediné téma, co jsem...
Ne, že bych nic neuměl jen...
Trochu jsem se ho bál.
Tak jsem se unáhlil a řekl, že bych chtěl nové téma.
Takže to mohlo být na C, že?
Chlapče, to vážně není normální.
Právě sis zruinoval celý život.
Možná, že jsem neměl...
Oni tam přede mnou tak seděli...
Dostal jsem strach, co když nic nevím.
To je neuvěřitelné.
Co bylo to druhé téma?
Další průmyslová revoluce nebo co sakra?!
Ne. Julius Caesar a...
- "Julius Caesar a?" - A...
Nepamatuješ si ani tu otázku.
Byl jsi tam vůbec?
Asi jsme do tebe dost nehučeli.
Víš, kdo další z rodiny ještě propadl?
Nikdo.
Vážně. Nikdo.
I tvůj dementní bratranec to nějak udělal.
To je ostuda.
Hádám, že jsi nevěděl nic ani o Caesarovi.
Ani ťuk?
- Ani ťuk. - Jo, ale...
- Věděl, ale... - Ale co?!
Prostě ses rozhodl, že budeš popelář? Jak je libo!
Můžeš si vynášet odpadky, dokud budeš dýchat, kurva!
- Nebyl jsi tam, tati! - Že jsem tam nebyl?
Já maturitu udělal. Stejně jako celý zbytek rodiny.
Ale dnes jsi tam nebyl, tati!
Půl roku mi čumí přes rameno,
co jste se tehdy na třídních schůzkách pohádali.
Ne, že bych s tím kreténem někdy vycházel.
- Co je to za nesmysly? - Žádné nesmysly!
Dobře.
Co jsi pověděl o Juliu Caesarovi?
Nedokázal jsem ze sebe dostat ani slovo, když se do mě navezl.
Jakab... mě nenávidí... Nás.
- Zasedl si na mě. - No jasně. A proto jsi propadl.
Propadl jsem kvůli tomuhle, tati.
Kvůli tomuhle.
Viděl jsem mu to na ksichtě:
"Hele, to je synek toho blbce, co volí Fidesze."
Smál se mi kvůli té kokardě.
O čem to, prosím tě, mluvíš?
- Zapomněl jsem na saku kokardu. - Kokardu?
Nebyl jsi tam, tati.
Dokonce se mě zeptal, co to sakra má být.
Na co že se zeptal?
Ptal se mě:
"Proč máte na saku kokardu?"
Už musím jít.
Během zkoušky?
Co?
- Zeptal se tě na to během zkoušky? - No jo, jo.
Jak můžeš sakra zapomenout průmyslovou revoluci?
- Ahoj. - Ahoj, mami.
- Jdu ven. - Počkej, táta mi volal.
Řekl mi to.
Podívej se na mě.
Podívej. Dívej se mi do očí.
Vážně se to stalo?
Ta kokarda?
Jo. Musím jít.
Čau, všichni.
- Ahoj. - Ahoj.
Čau, Ábeli! No kde jsi sakra byl?
Byl jsem doma. A kde je Janka?
- No asi někde támhle. - Je úplně mimo.
- Jsi v pohodě? - Jo, jsem. Díky.
- Ahoj. - Ahoj.
Leží támhle.
Přinesla jsem jí vodu.
- Ale stejně se jí ani nedotkla. - Díky.
Janko.
- Jak je ti? - Je mi fajn.
Janko.
Miluju tě.
- Už je ti líp? - Mhm.
Je na nic, že nepůjdeš na výšku.
Jo...
Kdy budeš mít opravný termín?
Netuším.
Ani sis nezjistil datum?
Ale vážně, neříct ani slovo byla fakt blbost.
Já vím.
Co je ta největší hloupost, jakou jsi kdy udělala?
Největší hloupost? Tak to fakt netuším.
Tento týden půjdeme s Mátém na most Margaret krmit racky.
Myslím, že moje největší hloupost byla nejspíš zamilovat se do Jakaba.
Jsem asi blbá.
Takže nepůjdeš?
Nemůžu, s mladší sestrou pojedeme na festival VOLT.
A co ty?
Co myslíš?
Co byla tvoje největší hloupost? To tys tuhle hru vymyslel...
No...
Nevím.
Myslím, že moje největší hloupost je něco, co jsem ještě neudělal.
Neudělal...
Půjdu asi už nahoru.
Jsem fakt vyřízená.
Ale díky, že jsi mě zase doprovodil domů.
Za málo.
Čau.
Čau, hlupáku!
JAKABOVO ÚTERNÍ MLČENÍ
Jakabe, zaspali jsme.
Do háje!
Děti! Vstávejte.
Máma s tátou zaspali, takže si musíte pospíšit, jo?
Teó! Jojó!
Pospěšte, kakat, čůrat, čistit zuby.
Jakabe, prosím tě, podej mi máslo a salám.
Jo, jo, jdu na to, jen co rozlepím oči.
Mohla bys mi nechat auto u školy, až budeš mít ráno všechno vyřízené?
Máslo došlo.
Včera jsem ho koupila, prostřední polička.
- Jo, tady je. - Dáváme ho tam vždycky.
- Takže? Mohla bys? - Co? To auto?
Teó, doufám, že už jsi venku z postele!
Ach jo.
Sakra. Já dnes vlastně zkouším.
Musím se navléct do toho obleku.
- Já kakám. - Promiň, nevšimla jsem si.
Zase jsi tu konvici přeplnila.
Neodpověděla jsi mi.
Jo, dobře, auto ti přivezu.
Ale vezmi si druhé klíče. Ať nemusím jít dovnitř.
Ještě tam je?
Praskne mi močák.
Vyčůrej se do vany.
Teó, dělej, na tohle nemáme čas.
Šup, vyčisti si zuby. Máme hrozné zpoždění.
Kolem šesté budeme mít recepci, takže dřív než v sedm nepřijdu.
Kolik je hodin?
Omlouvám se za zpoždění.
Všem dobré ráno.
Márto...
Omlouvám se, dobré ráno.
- Nic se nestalo. - Marci, moc se omlouvám.
V pořádku, nic se nestalo. Hlavně, že jsi tady.
Tak do toho.
Máté, moc se vám omlouvám.
Můžete začít.
Budu mluvit o Studené válce a bipolárním rozdělení světa.
Rád bych začal tím, co tomu předcházelo.
S koncem druhé světové války v roce 1945 byl svět polarizován
a Evropa byla rozdělena na dvě části.
Jedna část patřila k Sovětskému svazu, zatímco druhá část
se přikláněla spíše ke Spojeným státům.
Limitovalo se množství Židů, hlavně kvůli obchodu.
A Židé nesměli být ve straně nebo se ucházet o členství.
V roce 1941 zakázali smíšená manželství.
Mnozí myslitelé začali uvažovat nad tím, co by bylo dobré pro společnost.
A dali tak vzniknout i současným ideologiím.
Možná největší z nich je liberalismus, který...
staví na principech svobody...
a také všeobecné lidské rovnosti
V době mezi 15. a 19. stoletím
bylo na americký kontinent přepraveno zhruba 20 milionů Afroameričanů.
To myslím dobře popisuje nelidské podmínky,
ale majitelé plantáží...
Jestli potřebujete, běžte se ještě na pět minut zamyslet.
Takže tu máme evangelickou... protestantskou církev,
které vznikly spolu s katolickou církví někdy během středověku.
Teď bych řekl něco o Lutherovi.
Byl to Němec a také... katolický... mnich.
A putoval... do Říma... a... taky do Vatikánu.
Ale právě tam... u něj došlo... ke ztrátě jeho víry,
a právě proto napsal...
Poslyš...
Nemohli jsme toho kluka nechat projít?
Ne.
- Ještě pořád tu známku můžu změnit. - Hele, Marci...
Pokusili jsme se mu pomoct, ptali jsme se, co mu je, a mlčel.
Ani nevyužil nápovědu. Nic.
Pokazí nám to statistiky.
- Tak čau. - Ahoj.
Ahoj.
Ani sis nevšiml, že jsem přišla, co?
Ne, byl jsem mimo, promiň.
A všiml by sis, a je to jen otázka, všiml by sis třeba...
kdyby jedno dítě začalo to druhé honit s nožem na chleba?
Anebo bys na to přišel, až když by ti stříkla krev na obrazovku?
Jen se snažím z tohohle něco dostat.
Hargitay všechny obvolal a řekl jim, aby se mnou nemluvili.
Další otázka.
Líbí se ti ještě můj zadek?
Ty jsi pila?
- Chci, abys zavolal Tiborovi. - A proč mu mám volat?
Protože mi řekl:
"Dorko, zlato, pořád máš tak luxusní prdelku."
To vážně řekl?
Slovo od slova. Kretén.
Měla bys jít na personální.
Personální? To určitě.
Proč zrovna nezavolat mravnostní policii?
A třeba i terapeuta.
Rok chodil s šéfkou personálního.
Někomu bys to měla říct.
To ty bys měl něco říct, můj drahý Jakabe Maáre.
Jak říkám, měl bys tomu zasranému prasákovi zavolat a říct mu:
"Poslouchej, Tibore, zarazím ti tu tupou držku do řiti,
jestli tě někdy jen napadne nějaká prasárna s mou ženou."
Sakra.
Vážně to chceš?
Trošičku.
Mimochodem...
Padesátý šestý?
Rusové, co střílí na maďarské revolucionáře?
Jak chceš na tohle teď dostat grant?
Hele!
Tady je Dudu. Pojďte sem, děcka.
KDYŽ ŠLO GYORGYHO ÚTERÝ DO HAJZLU
Takže ty už sis s nimi plácnul. To je skvělé!
Tak já tě najmu...
pošlu tě do školy, vytrénuju tě, a když to jde z kopce, tak zdrhneš.
Super! Mohl bys mi aspoň říct, co máš za problém?
Všechno.
Tak to leda hovno, chlapče.
Svoboda. To je tvůj problém.
Bože, já věděl, že to nepochopíš, prostě...
chci jít dopředu! Cítit, že se dostávám někam dál!
Tak se někam dostaň. Co já vím?
Co třeba Dánsko?
Všichni pojďme do Dánska. Celá země ať táhne do Dánska!
A až se tam začneme nudit, tak se zase všichni sbalíme
a potáhneme do Spojených států!
A až bude nuda tam, tak třeba Madagaskar! A pak přímo na Mars!
Když jsi před šesti lety poprvé přišel do mé kancelář, řekl jsem si:
"Odhodlaný kluk, který má koule."
Pořád musíme někoho nenávidět. Migranty, teplouše, učitele...
Anebo musíme nenávidět Viktora Orbána a ty jeho kámoše ve vládě.
Jsi zamilovaný do Fruzsi, a proto chceš jít do Dánska.
Ne! Ne! Kvůli tomu odejít nechci. Chci jít, protože...
už toho mám kurva dost!
Víš, Balázsko...
Můj otec chtěl být taky architektem.
Ale vykopli ho.
To víš, urozená rodina, tak musel pryč.
Jenom kvůli svému původu.
A pak v padesátém šestém mohl zmizet.
Ale zůstal tady.
Kdyby tehdy utekl, cítil by, že prchá z již prohraného boje.
A navíc tady měl rodinu. Nás.
Pak i se svým diplomem pracoval po stavbách.
Nosil maltu.
Holýma rukama budoval socialismus.
A i když jsi ještě nebyl na světě, budoval ho i pro tebe, neřáde.
Později pracoval i na obnově Mostu svobody.
A pravdu se asi nikdy nedozvíme.
Ale údajně se měl opít a spadl.
Zemřel během renovace Mostu svobody.
A od té doby...
jsem hrdý na to, že tu zůstal.
Takže když mi tu nějaké hipsterské jelito předhodí... Dánsko...
No, tak si na něj musím vzpomenout.
Nějaké novinky?
Dobře, ještě počkáme.
Tak zatím.
Chápu to.
Já tomu všemu rozumím, Gyuri, ale...
Ale zároveň...
Moje matka...
zachraňuje životy za naprosto směšný plat.
A být na druhé straně... nebo třeba i já, vydělávali bychom třikrát tolik.
Takže je to o penězích! Chceš dostat přidáno?
Nechci, chci odsud pryč!
Už tak to bude těžké.
Nechat tady mámu.
No? Je venku?
No a výsledky? Šup, šup.
Povídej.
Propadl?
Dobře, promluvíme si doma.
Co s tím kurva je?
Ahoj, tati.
Už jsi tady?
Krevní tlak máte perfektní.
Položte se na lůžko, prosím.
Jo, boty...
Ne, ne, boty nemusíte sundávat, jen si...
nahoře rozepněte košili, prosím.
Slýchám v hlavě jako klepání.
A cítím tlak...
tady a...
těžko se mi dýchá.
A ty závratě...
Ale teď je vám dobře?
Ano.
Tepe mi v hlavě.
Můj kluk propadl.
Ábel?
Ano. Z dějepisu.
Má jednoho učitele... Možná jsem vám o něm už někdy říkal...
Zkrátka a dobře je to...
kokot.
Jako opravdu.
O holokaustu je učí od A do Z.
Pouštěl jim Saulova syna a bere je do Domu teroru
Ale vážně...
Nikdy jsem vám o něm neříkal?
Šli do Domu teroru na výstavu o holokaustu.
Vědí o něm první poslední.
Ale na oběti komunismu už asi nezbyl čas.
Na těch 40 letech asi už tolik nezáleží.
Podívali se na nějaký film z 60. let, poslechli trochu bigbítu
a to je vše, hezky se tomu zasmáli.
Ale opravdu.
Musel jsem vám o tom chlapovi říkat.
Říkal jsem vám, že jsme se na třídních schůzkách pohádali.
- Je to ten, co vždycky odpovídá otázkou. - Ten, co učí na Dsidě?
- Jo. - No...
pomyslet si, že...
liberální... mladý muž... pokud se nepletu.
Je mu sotva přes 40.
A teď přijde to důležité.
Můj syn měl na hrudi připnutou kokardu.
Kokardu?
Zapomněl si ji sundat ze saka.
Řekl mi, že to právě kvůli ní propadl.
Dobírali si ho.
Vím, že Ábel není ukázkový student, ale není hlupák.
Ten učitel se ho dokonce zeptal, na co má na sobě tu kokardu...
Na co má kokardu?
Myslím, že bych si měl asi taky změřit tlak.
Chvíli teď prosím buďte v klidu, Gyuri.
Nedávno jsem četl rozhovor s tímhle tím hudebníkem...
A on tam řekl: "Já miluji svou zemi."
Zkurvysyn.
Nedokáže ani říct slovo "vlast".
To je přece trapné, že...
Každý den, na nás hází špínu.
Belgičani,
Němci, Francouzi.
Byli jsme nacisti...
A jsme komunisti, nebo co si o nás myslí.
Maďaři jsou prostě jen...
Já jen...
Co teď bude s mým klukem?
- Dobrý večer. - Dobrý.
Nebo ještě odpoledne?
Ulice Töröka Ignáce, prosím.
Mockrát vám děkuji.
Vám taky, doktore, na shledanou.
Zdravím. Dobrý den.
Promiňte, že ruším, jmenuji se Erika Hajnalová.
- Anna Aulichová. - Těší mě.
Jde o to, že... je mi teď trochu trapně.
Jsme sousedky. Já bydlím pod vámi.
A já jsem tak nějak zaslechla, jak jste...
Bože, jsou tu slabé zdi?
Ne, ono totiž bylo otevřené okno do toho...
- No víte, jako vnitřního komína... - Myslíte do světlíku.
ERIKA - ČTVRTEK
Zdravím, jmenuji se Erika Hajnalová, jsem novinářka z deníku Maďarské dny.
Možná to bude znít zvláštně, ale...
Číslo mi na vás dala vaše kadeřnice.
Asi předevčírem jste měl pasažéra,
který vám říkal o chlapci co zrovna maturoval...
- Ten chlapec s kokardou? - Ano, přesně ten.
Nevíte náhodou, kdo vám to řekl?
Kdo jste říkala, že jste?
Erika Hajnalová, novinářka z Maďarských dní.
Chcete o tom napsat článek? Nechci, aby někde bylo moje jméno.
Ne, ne, to vůbec ne.
Tedy ano, píšu o tom článek, ale tato konverzace je zcela soukromá.
Žádný rozhovor, nic takového.
Rozumím.
No, myslím, že to byl doktor.
Vyzvedl jsem ho v Újpestu v ulici Király.
Myslím, že šlo o syna jednoho z jeho pacientů.
Možná...
Mockrát díky za váš čas.
Nerada jsem vás rušila.
- Nic se neděje. - Na shledanou.
- Nashle. - Nashle.
Sháním informace o chlapci,
který měl u maturity na saku kokardu. Nevíte náhodou...
Aha, tak to jste vy.
Maďarské dny.
Ano. Děkuji vám. Děláme, co můžeme.
Ano, článek.
Promiňte, můžete to zopakovat?
György Trem. A jméno syna?
Ábel...
Ahoj, Sándore!
Vím, že jsme dnes měli schůzi, ale právě jdu po silném příběhu a...
Ano.
Ahoj.
Stojí to za to. Hele, teď nemůžu.
Řeknu ti to pak, při odhalení té sochy.
Pamětní deska, dobře.
Ve dvě hodiny tam budu. Ano.
Haló?
- Dobrý den. - Zdravím.
Promiňte, nevím,jestli jsem tady správně,
ale možná byste mi mohla pomoct.
Je Ábel Trem studentem této střední školy?
Vy jste od policie?
Ne, to vůbec ne.
Novinářka. Chci jen napsat článek o maturitách.
Chápu.
A děkujeme vám za váš zájem.
Jde tady ale o to, že takovéto případy
vyřizujeme jedině písemnou cestou,
protože rovněž...
musíme žádat o svolení z centrálních úřadů...
Centrálních úřadů? Co máte na mysli?
Ministerstvo školství.
Ale právě jde ředitel, takže možná...
- Dobrý den. - Dobrý den, mohu vám pomoci?
Tady slečna je novinářka...
a chtěla by napsat článek o našich maturitách.
Naneštěstí nemůžeme dávat žádná mediální prohlášení,
aniž bychom předem požádali o svolení.
Ano, to jsem nevěděla.
K veškerým vyjádřením zaměstnanců je nutná autorizace.
- Za který jste tu deník? - Maďarské dny.
Maďarské dny...
- Chci napsat o maturitě Ábela Trema. - A proč chcete psát zrovna o tom?
Proč nenapsat něco o naší krásné nové tělocvičně?
Měl na hrudi kokardu.
- Co prosím? - Ano.
Pokud jsem to pochopila, kokarda byla hlavním důvodem propadnutí.
To je nesmysl.
Říkal jsem, že se nesmím vyjadřovat, a kromě toho jsem tam nebyl, takže...
- Nenahráváte, že? Na telefon nebo tak. - Ne.
Toto je soukromá konverzace mezi námi, neoficiální...
Pokud byste cokoli z tohoto nějak použila, pak bych...
- Prostě to nedělejte, ano? - Ano, dobře.
- Omlouvám se za zdržení. - Už musím jít, mám práci.
Děkuji vám, na shledanou.
- Je mi líto. - Děkuji. Nedá se nic dělat.
Haló? Ahoj, Ábeli. Tady Erika Hajnalová.
Jsem novinářka a ráda bych se tě zeptala na pár...
Volám nevhod?
Ahoj, Sándore.
Zmeškala jsem to.
Promiň.
Poslouchej, kdybych ti chtěla lhát, tak ti zavolám, že jsem nemocná!
Student z gymnázia Jenő Dsidy propadl u maturity,
protože měl kokardu. Připnutou na saku.
A? Neříkej mi, že to za to nestojí!
Musíme to udělat teď! Teď je přece doba maturit!
Buď dnes večer, nebo ráno.
Haló? Zdravím, pane Maáre.
Jsem Erika Hajnalová, novinářka. Volám vám nevhod?
Ráda bych napsala článek o zkoušce z dějepisu Ábela Trema.
Nechcete, nebo nemůžete?
Pro Maďarské dny.
Ano, vím, že se nemůžete vyjádřit, ale jde o veřejnou věc. Je to důležité.
Kvůli té kokardě.
Aha, omlouvám se.
Dobře, zavolám vám někdy jindy.
Ábel?
- Zdravím. - Ahoj.
Jsem Erika, volali jsme si.
- Ábel. - Díky, že jsi přišel.
A promiň, že jdu pozdě. Mám na hovno den.
O nic nejde.
- Nečekal jsi dlouho? - Ne.
Tak to jsem ráda.
- Neměla bys cigáro? - Jasně, vezmi si.
- Zdravím. Co si dáte? - Dobrý den.
Já si dám kávu a sklenici vody, prosím.
Toto je nekuřácká zóna.
Neumíte číst? Popelníky máte u stolů támhle vzadu.
- Promiňte, nevšimla jsem si. - Neuvěřitelné.
Pojďme, než nás tam odtáhne.
- Mohl bys to vzít? - Ani se mě nezeptal, co si dám.
Oni je to snad učí ve škole. U nás ve městě je to stejné.
- Neuvěřitelné. - Nejsi odtud?
- Ne, jsem z Kluže. - Jo? Super.
Jo.
Dobře.
Tak teda...
- Ty si to nahráváš? - Jo, ale...
Není to rozhovor, nic takového.
Kdybych tě chtěla citovat, ať mám podle čeho.
- Tak fajn. - Dobře.
Tak pro začátek mi řekni něco o sobě.
Kdo jsi, co děláš, něco takového.
Dobře.
Tak...
Jsem Ábel Trem...
Mám 18 let...
A tento rok jsem měl dokončit školu.
A jak to vlastně šlo? Teda kromě toho dějepisu.
Zbytek byl docela v pohodě.
Mám A z literatury.
- To je výborné. - Ne, promiň.
- Z dějin umění mám A. - Jen detail.
Z literatury mám B. A z matiky céčko.
To je super! Já byla v matice hrozná.
- Takže gratuluju, výborně. - Díky.
Takže jsi na sobě měl kokardu, ano?
- Ano. - A proč?
Prostě...
jsem na ni zapomněl. Zůstala mi na saku od 15. března.
Zapomněl jsem si ji sundat.
To je drsné.
Co je drsné?
No že...
Mého tátu jednou 15. března někdo plácnul zezadu do hlavy.
Dostal pohlavek?
Pohlavek, jo.
Nepamatuju si to, byla jsem hrozně malá, když mi to vyprávěl.
Nebyla jsem tam.
Ale prý se to dělo i v Maďarsku.
Myslím za socialismu. To je fuk, pokračujme.
Pověz mi o tom učiteli.
PŘEDMĚT: MĚL NA SOBĚ KOKARDU
AHOJ SÁNDORE!
PŘIPOJUJU ČLÁNEK O KLUKOVI, CO MĚL U ZKOUŠKY TU KOKARDU.
TĚŠÍM SE NA TVOU ODPOVĚĎ AHOJ, ERIKA
No tak, řekni mi, proč tolik kašleš.
Co se děje?
Ticho? Sakra.
Udeřil jsem hřebíček na hlavičku?
Ano? Chci to slyšet.
- Dobře. - Jen to ze sebe dostaň, co se děje?
Máma už ti to řekla, co?
Ale já to chci slyšet přímo od tebe.
Ano, začala jsem kouřit.
A proč proboha?
Vím, je to nejhloupější otázka na světě, ale proč jsi začala kouřit?
Prostě proto.
A co dobrého z těch cigaret jako máš?
Ničí ti to hlas, ničí ti to kůži, ničí ti to plíce.
Snadněji onemocníš, oslabí ti to imunitu. Mám pokračovat?
Jo, dobře, já vím. Přece nebudu kouřit už napořád.
Dej mi chvilku, to je můj...
Ztiším si tě, ano? Jen chviličku.
Haló? Ahoj.
- Ahoj, Eriko. - Ahoj, Sándore. Takže?
Článek je skvělý, gratuluju.
Vážně? Líbí se ti?
Zítra bude na první straně.
Bude to hlavní článek.
To je... super!
Je v pohodě tak, jak je, nebo ho mám ještě upravit?
Ještě na něm trochu zapracujeme.
Musím jen vymyslet nějaký titulek a...
pár drobných úprav, ať to trochu líp vypadá.
Ale jinak je to opravdu vynikající.
Dobře. Pokud můžu ještě něco poupravit, tak to ráda...
Ne, já to udělám, mám to teď tady přímo před sebou.
Ty se klidně běž vyspat.
- Určitě? - Takhle je to v pohodě.
Dobře, tak jo.
- Takže se uvidíme zítra, ano? - Mockrát díky.
Zítra ráno, ano. Měj se, dobrou noc.
Dobrou noc i tobě. Zatím ahoj.
Ahoj.
Slyšel jsem správně?
Slyšel jsem správně?!
Ano, slyšel.
Gratuluju, zlato!
Ale ani tohle tě před kouřením neuchrání!
- No jo! - Gratuluju!
Díky.
PÁTEK
Ahoj, Eriko.
- Ahoj. - Hele, poslyš...
- Tady Ábel. - Ahoj, Ábeli.
No, poslyš...
- Zrovna jsem viděl tvůj článek a... - Je tam nějaký překlep nebo něco?
- Ne, to ne, jenom... - Ano?
Prostě je to trochu... trochu drsné.
No jo, ten titulek tomu dal šéfredaktor.
Šéfredaktor?
Jo, nemohla jsem s tím už nic dělat, takže...
- Nedá se to změnit, chápu to správně? - Ne, nedá.
Titulky píše vždycky on sám. My v tom nemáme žádné slovo.
Budapešťský student propadl u maturity z dějepisu
kvůli kokardě, píše deník Maďarské dny.
Podle deníku se měl jistý student gymnázia Jenő Dsidy
dostavit k maturitní zkoušce z dějepisu s kokardou připnutou na saku.
Jeden ze zkoušejících se na kokardu údajně zeptal
a komise pak studenta ohodnotila známkou F.
Ten se proto obrátil na redakci Maďarských dnů.
K situaci se škola zatím nevyjádřila, neučinil tak ani onen zkoušející.
Jak se tohle mohlo do prdele stát, Jakabe?
Ty se směješ? Tak ty se směješ? Ono tě to přejde!
Nemáš tušení, čemu se směješ!
To já musím mluvit s otcem toho kluka.
To já s ním budu mluvit. To já mu budu předávat zprávy z...
Vždyť víš, odkud já dostávám zprávy. Víš to.
Nebudeš se smát, až tě odsud v tichosti vykopnou.
To už nebude taková sranda, co?
Už se nezasměješ.
- Bože, Marci! - Přestaň s tím "Marcim"!
Přestaň mi už říkat "Marci" sakra!
Zapomněl si tu kokardu na saku.
Nebyla v tom politika, žádná pravicová demonstrace.
Vždyť to psali i v tom článku.
- Musíme se k tomu nějak vyjádřit. - Vyjádřit se jako k čemu?
No vyjádřit se k tomu, co...
Co já kurva vím? Třeba se budeš muset i formálně omluvit!
Anikó! Anikó! Zkouška sboru?!
Zkouška sboru v červnu?! Zkoušíte jako na září?!
Anikó! Anikó! Sakra!
Já tomu nemůžu uvěřit.
Márto!
Byla jsi tam. Mohla bys nám říct, co se tam stalo?
Ano, ano, no... Takže, ano...
Cítím z tebe ten šílený vztek.
Jsou to úplné nápory. Chápu to.
A taky si uvědomuju závažnost situace.
Ale fakt je, že...
ten chlapec tu kokardu měl.
A zároveň ten chlapec...
opravdu...
vážně... jen mlčel.
Oni nás zničí.
A já...
já chtěl nové dveře, okna...
a zastřešené stání na kola.
Školní výlet do Kaiserslauternu...
Asi jsem blázen.
No tak, zítra si na to nikdo ani nevzpomene.
Mít kokardu během maturitní zkoušky, co si o tom myslíte?
No, cítím smutek z toho, že symbol kokardy takto degradoval.
Já sám osobně mám vždy dobrý pocit, když mám na sobě něco,
co jasně ukáže, že jsem Maďar.
Patnáctého března si připomínáme výročí maďarské revoluce roku 1848.
Myslím, že je odporné trestat někoho za to, že ji nosí.
Je to jako by mu třeba sundali z krku křížek.
Po tom, jak se k němu zachovali...
Pochybuju, že podnikne právní kroky,
ale mohl by a rozhodně by měl.
Asi mám nějaký hluboký vnitřní pocit národní sounáležitosti.
Neumím ho nijak schovat a vlastně ani nechci.
Něco takového asi znamená kokarda pro mě.
Je to o Maďarsku a našem národě.
Ideální situace by asi byla, kdyby politika do vzdělávání nezasahovala,
ale očividně je to nevyhnutelné.
Ne každá škola může mít jen dobré učitele.
Mladou generaci máme učit vlastenectví tak,
jako ji máme učit víře.
Výuka vlastenectví je nutná, aby mladí pochopili své kořeny.
Význam naší národní kokardy, abych to řekl trochu s patosem,
druhá strana ji prostě bez ustání vláčí bahnem.
Nemyslím, že kokarda z vás dělá skutečného vlastence.
Dřív jsem ji nosila do školy, ale už ne.
Nosívám ji 15. března, to ano. A jsem na ni skutečně hrdá.
K jiným příležitostem ji nenosím, protože myslím,
že mám vlastenectví uvnitř.
SOBOTA
Pojďme do stínu, Gyuri.
Je to přímo támhle.
- Kde? - Támhle.
Ale to je úplně ve stínu!
No tak kam, na slunce nebo do stínu? Co chceš, zlatíčko?
Tati, přišla jsem si užít pláž. Pokud vysvitne slunce, budu se opalovat.
Ale potřebuju taky stín.
Buď budeme na slunci, nebo ve stínu. Není to zas tak složité.
Dívala jsem se, slunce začne svítit v 11:25.
Fajn, takže bude v 11:25 i támhle.
- Měli jsme vzít ten slunečník. - Už jsme do prdele kilometry od bazénu.
- Fajn, tak zůstaneme tady. - Ale nebuď naštvaná, drahá!
Při plavání jsem přemýšlel o tom, co mi říkal ředitel.
Pokud je nějaká zvláštní okolnost, jako nemoc...
Vykašli se na to, Gyuri!
Pak je možné se zkoušky znovu zúčastnit.
Ani tě neposlouchá.
A co dělá?
Fotí si mrtvé berušky.
Není mrtvá, jen předstírá.
Je to její ochrana.
Pardon...
Zdravím vás.
Moc se omlouvám, že vás otravuju, já jen...
Chvíli jsem váhal. Jen vám chci říct, že...
Jsme s vámi!
Omlouvám se, známe se odněkud?
Pardon, já jsem otec Gábora Makláryho z gymplu Dsida.
Ábel ho jistě zná ze školy.
Gábor Makláry...
Zacpi si uši.
Jen jsem vám chtěl říct...
Ať si všichni táhnou třeba do prdele!
Jsme Maďaři, nebo ne?
Co je na tom zlého?
No... Na shledanou.
Haló?
Ano, to jsem já.
Ano?
Pardon, moc vás neslyším, jaká kancelář?
Vážně?
No...
Jo... Mhm, ano.
Mockrát díky.
To je neuvěřitelné. Nevím ani, co říct.
Ano, titul mám.
Super!
Děkuju, mockrát děkuju.
Ahoj, Janko!
Ahoj.
Jaký byl festival?
Ábeli, co se to tu děje?
Co?
Kdo si myslíš, že jsi?
Co tím myslíš?
Nevidíš, co jsi udělal?
Co je to za sračky, že tě Jakab vyhodil, vždyť jsi přece zamrzl.
Je to tady, visí to sakra všude možně.
"Budapešťský student propadl u maturity z dějepisu kvůli kokardě na saku."
Co to kurva je?
- Vážně se do mě sral. - Kvůli té kokardě?
I kvůli ní, jo.
Odkud všechny tyhle hovadiny taháš? Jako vážně.
Vždyť Jakab ti chtěl pomoct, protože viděl, že jsi mimo...
Promiň, ale je to pravda. Tak ses neučil, fajn.
Dělej si, co chceš, co mně je po tom, ale co přesně ti provedl on?
Vůbec nic ti neprovedl. Má malé děti a ty ho necháš vyhodit?
- Jak to můžeš udělat?! - Ten kokot se navážel do mého otce.
- Navážel? A jak? - Že je tupý Fideszák.
- Pořád má tyhle cynické kecy. - A jaké? Co přesně říkal?
Pořád vede tyhle stupidní řeči vždycky za mými zády!
Neodváží se mi to říct do ksichtu, ale ke mně se to donese.
A co přesně říká? Že je každý volič Fidesze idiot?
Do prdele. Nehraj si tu na nějakou svatou.
- Já vím, co si o mém otci myslíš! - A co na tom sejde?
Na tom kurva nezáleží! Chci prostě jen vědět,
- proč mu musíš takhle ničit... - Vždyť kurva Jakaba miluješ!
I když zrovna spíš, tak ti svítí očka štěstím,
protože myslíš na toho vousatého hňupa!
- A co je ti vůbec po tom? - Co tím jako myslíš?!
- Myslíš, že s tím nemám nic společného?! - Ne, to nemáš.
- Jde mi jen o tebe. Je mu 40! - O mě se vážně starat nemusíš.
A proč ne?! To o tebe nemůžu mít strach?
- Od kluka, jako jsi ty, já nic nechci! - Jasně.
- Tolikrát jsem se o tebe staral. - Naser si, Ábele.
Nebýt mě, už dávno by tě někdo přepadl a ojel.
Nechám se radši znásilnit, než se přátelit s kreténem jako ty.
To myslíš vážně?
Myslím to smrtelně vážně.
A jestli neřekneš pravdu, popřu, že jsem tě někdy znala.
- Ahoj. - Čau.
- Kde jsou děti? - Teď spí.
Promiň. A jak to?
Byly unavené.
Kde jste byli?
Ty nevíš?
Hádám, že na hřišti.
Proč jsi mi neřekl o tom klukovi, co propadl?
Myslíš Ábela Trema?
- No tak, nikdy se mě na moji práci neptáš. - Prosím?
Tak jsem to nemyslel. Taky o ní moc nemluvím.
Ale ano. Stane se.
Někteří studenti propadnou. Za těch 11 let se mi to stalo asi dvakrát.
Už si sedni, prosím.
A nemusíš už vyrazit?
Až se děti probudí. Už jsem si zabalila.
Mám mokré tričko...
A?
Vážně neřekl ani slovo?
Neuvěřitelné, i ty do mě budeš prudit?
Kdo do tebe kvůli tomu prudí?
Nikdo. Žiju jednoduchý život.
Nejspíš mě vyhodí.
Elemér Hargitay mě chce zničit, ale ne, nikdo do mě neprudí.
Vždyť kdo taky potřebuje můj plat 500 eur?
- Nějak to zase vymyslíme. - Jasně.
- Mária nám pomůže, nebo moje máma. - Ne, ne, ne.
Nikdo nám pomáhat nebude. Tohle si líbit nenechám.
Jakabe, kolik z toho článku je vůbec pravda?
Přesně tolik, kolik je pravdy ve státních médiích,
na vládních tiskovkách nebo třeba v Orbánových projevech!
A proč ses ho ptal, proč má tu kokardu?
Proč?! Kdyby měl na hlavě klobouk taky se zeptám!
Kdybychom teda nestáli v synagoze!
Nebo kdyby teď venku sněžilo, taky bych se zeptal:
- "Co je kurva s počasím?!" - Neřvi, prosím tě, vzbudíš je!
Neprovokoval jsem ho! Člověk prostě pokládá otázky pokaždé,
když mu něco není jasné nebo mu něco připadá divné!
Ale nikdy by se nemohlo stát, že by tvé otázky třeba někomu ublížily.
A tím míříš přesně k čemu?
Že nevidíš nic kromě té tvojí sobecké palice!
Dobře.
Chci teda žít ve světě, ve kterém můžu pokládat takové otázky,
aniž by to někomu ubližovalo.
Ale v takovém světě nežijeme, Jakabe!
To je jen tvůj vnitřní svět, tvůj malý uzavřený svět.
A nikdo jiný do něho nemůže.
Ani my ne.
Víš, jak je to do hajzlu ponižující?
Víš to?
Jedenáct let!
Všichni moji studenti za 11 let.
Moje třída. Moje děti!
Teď si všichni myslí, že jsem jen další sráč.
U vážky.
To hřiště.
- Vážně? - Byli jsme na hřišti U vážky.
Ve Vérmező?
Běžel jsem tamtudy.
Já vím. Viděla jsem tě.
Vidělas mě? Proč jsi nezavolala?
Měl jsem s sebou i mobil.
Nevím.
Jen jsem seděla.
A viděla jsem tě běžet kolem.
Ale byl jsi daleko.
Přesně tak, jako jsi teď.
Jsem tady.
Ne, nejsi tady.
Jen pokládáš otázky.
A každá tvoje zasraná otázka bolí. Protože znamená, že tady nejsi.
"Kde jsou děti?"
"Šly spát?"
"A proč jsou unavené?"
"A nemusíš už jít?"
"Máme jídlo?"
"Kde je máslo?"
Nevíš ani, které dítě chodí na plavání a které do hudebky.
Protože nevidíš nic víc než tu svoji zkurvenou nenávist a ublíženost.
A jo! Třeba ta tvoje otázka tomu klukovi doopravdy ublížila!
Dobrý večer. Hledám Ábela.
Dobrý večer. Ještě tu není.
- Dobrý večer, pane. - Dobrý večer.
Shání se po Ábelovi.
To my taky.
Zdravím vás. Zkoušel jste mu volat?
Nemám na něj číslo. Musel jsem sekretářku žadonit o adresu.
Jenom bych s ním rád mluvil.
Chviličku, podívám se.
Je to 06 30 294 22 17.
Já si stěží pamatuju to svoje a ty PIN kódy a to všechno...
Já kdysi uměl všechna čísla zpaměti.
Vy to asi máte stejně s těmi daty, že?
Pardon, neposlouchal jsem.
Jen pojďte dál.
- Nechci vás otravovat. - Jen pojďte.
Klidně běžte do pokoje a v klidu mu zavolejte odsud.
- Nedáte si něco k pití? - Jste moc hodná, ale ne.
Ani mně to nebere.
Klidně pojďte dál.
- Nechci vás obtěžovat, je pozdě. - Sedněte si a počkáte na něj.
- Určitě tu bude každou chvíli. - Ale nenutíme vás.
Nabídněte si štrúdl, není teda domácí...
- Jenom si sundám boty. - Nemusíte se zouvat.
Chtěl jsem dnes uklízet, ale nestihl jsem to.
I tak je tu všechno špinavé.
Špinavé? Proč zrovna neřekneš, že žijeme v žumpě.
Juciko! Vždyť jsem uklízel, je to tři dny.
Povězte, pane.
Kdo si myslíte, že u nás uklízí?
Netřeba odpovídat, je to jasné, že ano?
Je to moc hezký byt.
Takových obrazů...
Dědictví.
No jo...
Já osobně teda některé z nich vážně nemůžu vystát.
Ale když jsme je zdědili.
Třeba zrovna tamten.
A já prý na rodinu vrhám špatné světlo.
Po nějaké chvíli si jich přestanete všímat.
Normálně se všichni díváme jen na věci do úrovně očí.
S domy je to stejné. Do úrovně očí, tam toho vidíme nejvíc.
Opravdu si nedáte nic k pití?
Tak třeba kávu.
Jistě. Hned to bude.
Je sice pozdě, ale...
Ábel půjde ke zkoušce znovu.
- K maturitní? - Ano.
- Myslíte k opravné zkoušce. - Ne, ne.
Ministerstvo školství to vyhodnotilo jako zvláštní okolnost,
takže může ke zkoušce znovu.
Nařídili zkoušku veřejnou. Všechny jsou ve své podstatě veřejné,
ale nikdo na ně nikdy nechodí.
Neuvěřitelné.
Před chvilkou mi to volal ředitel.
Ředitel, jistě...
Jsme moc rádi, že bude Ábel moci pokračovat ve studiu.
Koneckonců, dělat dnes něco bez...
Je vůbec něco, co vám v téhle zemi neprojde?
Myslím to vážně, pane Treme.
Existuje něco, co vám v této zemi neprojde?
Můžete na něho počkat venku, pokud chcete.
Je to prostě tak nefér.
A vy si uvědomujete, jak moc nefér to je.
K čemu došlo na zkoušce? To bylo nefér.
Tak ať si ji dají znovu všichni. To by bylo fér.
Nechcete aby Ábel pokračoval ve studiu?
Nechci? Byl jsem jeho učitel. Já moc dobře vím, co Ábel umí.
Zkoušel jsem ho, psal se mnou testy.
Takže propadl, protože jste byl jeho učitel?
Ne, asi propadl proto, že jsem mu viděl na hrudi kokardu
a řekl jsem, že to rozhodlo.
- Tyhle nesmysly nejsou třeba. - Nebo jsem byl špatný učitel.
- Půjde ke zkoušce a hotovo. - Tak nesmysly.
Nesmysly...
- Řekl vám to sám? - Co?
Že jsem se mu škaredě podíval na kokardu nebo co to tam psali za výmysly.
- Ano, řekl. - Řekl?
Víte, jak jsem se podíval? Tak, jak se na ni dívám už 11 let.
- Proč myslíte, že mě ta kokarda štvala? - Je tohle nutné?
- Opravdu? - Ano, je.
Já taky občas čtu ty noviny, kterým vy rádi říkáte "nezávislé".
- Ale zvedá se mi po nich tlak. - Ve srovnání s tou vaší propagandou.
Vy to jako zprávy neberete, to vím.
Je to spíš taková parodie na média.
Přesto...
Na jedné věci se snad shodneme.
Když jste viděl na Ábelově saku kokardu, tak jste se naštval, že?
Nesundal ji.
Je to skoro...
dvacet let.
Ano.
- Bylo mi 18, když se váš předseda... - Chcete nebo ne, je i váš.
- Ne, můj tedy ne. - Jistě, máte pravdu.
Máte naprostou pravdu. Nechte si Ference Gyurcsányho!
- A všechny ostatní idioty okolo. - Můžu domluvit?
- To by bylo, že jo?! - Mohl bych domluvit?!
Během oněch demokratických voleb váš předseda vlády
a jeho civilní organizace vyburcovaly voliče Fidesze k tomu,
aby se odlišili od ostatních nošením kokardy.
Tak to bude váš problém. Asi jste si ji nenasadil.
Ne, nenasadil jsem si kokardu. Nosím ji jen 15. března.
Výborně, tak co mám podle vás dělat?
Já nemám problém s tím, že ji někdo nosí,
ale nikdo jiný nedokázal tuhle zemi dostat na kolena takovým tempem.
Co kdybyste si ji vzal? Jen si pohrajme s tou myšlenkou, ano?
Co by se asi stalo? Nejste volič Fidesze, no tak co?
Řekněme, že jsou volby a vy si ji nasadíte.
Co vás napadne, když uvidíte kokardu?
Chcete, abych odpověděl?
Ano, ale řekněte mi to popravdě.
A proč?
- Myslíte, že lžu? - To jsem tím nemyslel.
- A co jste myslel? - Překrucujete moje slova!
- Nic nepřekrucuju. - Ale ano.
Takže jen vy si můžete na něco takového stěžovat.
- Stěžujeme si, když se děje nepravost! - Prostě stát plný kumpánů!
- Stát z toho laskavě vynechejte. - Proč bych ho vynechával?!
Jenom zvednete telefon a začne se to sypat na hlavu nám!
Myslíte si, že jsem někam volal?
Vím, že jste vyvolával Marcimu.
- Jako řediteli? - Ano.
Jistě, jednou jsem mu volal. Ale proč bych vám měl něco vysvětlovat?!
Víte co? Jo! Telefonoval jsem.
Volal jsem Viktoru Orbánovi!
"Čau, Viktore, můj kluk propadl u maturity z dějáku, co budeme dělat?"
Já vím, že jste mu volal.
V jistém smyslu ano.
A dostal jsem snad já nějakou šanci to vysvětlit?
Víte, že nesmím mluvit s médii?
Kokarda...
Ábel, pan patriot, co?
- Myslíte, že můj syn není patriot? - A co je být patriot? Podle vás?
Být hrdý na svou vlast a být stejně hrdý na svou rodinu.
Na co můžete být hrdý vy?
Leda tak na tu vaši paranoiu!
Váš syn roky opisoval všechny testy od jednoho spolužáka.
Ano? Tak to je asi vaše chyba.
Kdybyste si všimnul a nechal ho rupnout...
Opsal doslova každé slovo.
Tak propadl. A má to dvě možná vysvětlení.
Buď je na dějepis blbec, nebo jste si na něj zasedl,
protože jsem vás poučoval na třídních schůzkách.
- Na schůzkách? - Přesně tak.
Od té doby si myslíte, že jsem největší antisemita.
- Nic takového jsem nikdy neřekl. - Diktátor! Tak říkáte Viktoru Orbánovi!
Řekl jsem to někdy ve výuce?!
Každý, kdo myslí jinak než vy, je podle vás fašista!
Kdy jsem někoho nazval fašistou?
- Jak můžete s tou záští žít?! - Je to otázka víry...
Jak se můžete ráno vzbudit a přes tu nenávist se nadechnout?
...a trocha základní důvěry, ale od toho jste na hony daleko.
- Nezavírej ty okna! - Jak to, že ještě nemá raka!
- Můžete s tím přestat? - Co to má kurva znamenat?
Zavíráme jen proto, že tu na mě řve ten liberální sráč?!
- Pořád jsme u mě doma! - Měl byste jít.
Nebo mi tady snad něco uniká?!
Hrdý můžu být jen na něco upřímného.
- Na co se můžu ptát. - Tyhle projevy dobře znám.
Vy se na nic neptáte! Mlčíte a táhnete si křivdy minulosti!
Je ve vás jen nenávist, nic víc!
Protože ve vás žádná není, že ano?!
Kdy jste se smířil s tím, že měl Ábel na svém saku kokardu?!
- Měl ji na sobě omylem! - To je jedno!
No vám ano...
Co jsem si myslel? Že si popovídám s vymytým Orbáno-mozkem?
Běžte se zeptat George Sorose, koho byste měl v příštích volbách volit.
Jasně, zavolám mu. Nevzpomenete si na jeho číslo?
Jsou jen dva typy lidí. Vlastenci a zrádci!
Jeden typ lidí jste vynechal, kretény.
To je fakt. Kreténi.
Jeden jde zrovna dolů po schodech!
Ábeli?
Kde jsi byl?
Máma a já jsme si o tebe dělali starosti.
Zmizel jsi a ani jednomu z nás jsi nebral telefon.
Dneska volal ředitel.
Můžeš jít ke zkoušce znovu.
Jak to?
Podle ministerstva školství to byla zvláštní okolnost.
Takže ke zkoušce z dějepisu můžeš jít znovu.
A kdy?
Pozítří. V úterý.
Takže si posbírej poznámky a tentokrát se nauč průmyslovou revoluci.
Teď musíš dostat za A.
Nesmíš dostat známku na hovno. Po tomhle všem.
Navíc to bude otevřené pro média i pro všechny ostatní.
Ale tati...
Ale co?
Já to nezvládnu.
Pardon?
Nezvládnu to.
A proč ne?
Projdi si to.
- S mámou ti pomůžeme. - Nemůžu, tati.
Neříkej mi, že nemůžeš. Musíš.
- Ale já nic neumím! - Nehysterči tady.
Otevři si poznámky a začni se učit!
Nechápeš to, tati?
Nechápeš?
Já prostě nic neumím.
Snažil jsem se, vážně.
Všechno jsem si přečetl.
Opakoval jsem si, prošel jsem si to. Ale prostě mi to...
Nefunguje mi to. Prostě nic neumím!
Nic jsem nevěděl ani minule...
Lhal jsi?
Prostě jen...
nedostanu to do hlavy.
Nemůžu to dostat do té pitomé hlavy.
- Ostatní můžou. - Ale já ne!
Ne, že by to šlo jedním uchem tam a druhým ven. Prostě je to venku.
Ani nevím, co to je, vážně...
- Co je to za sračky?! - Dobře, Ábeli, stačí.
Nechápeš to, tati?
Jsem stupidní idiot!
A neumím nic!
Prostě mi to do té zasrané hlavy neleze, do prdele!
Už nevím, co s tou stupidní hlavou dělat!
Nevím! Nevím! Zasraná hlava, do prdele s ní!
Jsem idiot! Jsem stupidní idiot!
Nic tam nedostanu!
- Nejde to, do háje! - Přestaň, synku, to stačí.
Moje pitomá hlava.
To stačí, chlapče.
Jsem nicka, tati.
V NEDĚLI SE NIC NEDĚLO
Dobré ráno. Chci jen dvě věci, chytrost a přesnost.
PONDĚLÍ
Do vydání na příští týden musíme přidat něco extra.
Knihy, filmy, výstavy a tak dál.
Minulý týden jsme měli výběr
pěti oblíbených filmů mezi ministry. To bylo skvělé, četlo se to.
Chceme něco takového. Ano, Robi?
Píšeš si projev na příští týden? Proč teď?
Poslyš,
vyžaduji jednu věc, vážně důležitou.
Chci, ať pracujeme jako tým. Velký, skvělý tým, ano?
Žádní znudění, deprimovaní knihomolové nad klávesnicemi.
Tým. Ano? Když jsme u týmu, chci vám představil Eriku Hajnalovou.
Naši novou kolegyni.
Předpokládám, že jste četli její článek o kokardě.
Kdo ho nečetl, má padáka, ano?
Zatleskáme jí.
Je z Transylvánie, takže pokud chcete pálenku nebo kus uzeného špeku,
tak byste s ní měli být zadobře. Děkuji, můžeme se pustit do práce.
Jen detail.
Nemáme tady pravidla pro oblékání,
Ale tyhle boty jsou dobré tak na běhání po Markétině ostrově.
Ale neutíkejte, nikdo vás nehoní.
Hučí vítr, krajina spí
Krajina spí, jen oheň svítí
Přikládejte, přikládejte, jen ať svítí dál
Na pohled, který naposledy dnes vítr nám vzal
Slyšte zvony na kostele, bim bam bim bam
ÚTERÝ
Dobrý den, pane učiteli.
Dobré ráno.
Omlouvám se.
Prosím vás!
Zpátky.
Dozadu.
Pánové, prosím, tohle je maturitní zkouška!
Dámy a pánové, trochu prostoru.
Jen krůček zpátky.
Pane, pane, prosím, krok zpět.
Posuňte tu kameru dozadu, ano?
Zpátky, zpátky.
Slečno! Krok zpět, prosím.
Děkuji. Děkuji.
Ábeli.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Vylosujte si otázku, prosím.
Řekněte nám prosím číslo tématu.
Sedm.
"Na základě vašich znalostí a zdrojů
popište příčiny a průběh mongolské invaze."
To je krásné téma!
Ábeli, můžete se posadit na potítko. Na přípravu máte až 30 minut.
26. SRPNA
Páni...
Co si o sobě sakra myslíte?!
Vypadněte z mého bazénu!
Vy bastardi!
Neuvěřitelné!
Zdrháme!
- Běžte, běžte! - Nahoru!
Přitáhni se!
Rychle!
Pojďme tudy! K jezeru!
Poběžte!
VYSVĚTLENÍ VŠEHO
PRO TÁTU
České titulky M. Šimonková Filipová S PRO ALFA CZ, a.s. 2025