Översatt och synkad av Forslind-75
Jag har fått frågan om
det under de kommande åren kommer vara möjligt
att döda 40 miljoner amerikanska människor
genom att använda atombomber på en enda natt.
Jag är rädd att svaret på den frågan är ja.
Robert Oppenheimer var atombombens fader.
Han var denna komplexa person av motsägelser.
De är aggressionsvapen,
av överraskning och skräck.
Oppenheimer ville att bomben skulle användas.
Hur skulle världen annars veta vad det var?
Dr. Oppenheimer,
skapar vi något som vi kanske inte kan kontrollera?
I en värld av atomvapen kommer krig att upphöra.
Det är D-minus ett för testet
av världens första atomanordning.
Denna kultiverade, icke-våldsamma man
var ansvarig för förlossningen
det mest våldsamma vapnet i mänsklighetens historia.
Och han ägnade resten av sitt liv åt att försöka kontrollera
monstret som han hade släppt lös.
Om det blir ett nytt världskrig...
...kan vår civilisation gå under.
Han blev en politisk paria.
Är det sant att människor redan har
upptäckt en metod för att förstöra mänskligheten?
Och det förstörde honom till slut.
"Nu har jag blivit döden,
världarnas förstörare."
Vi har gjort en sak som, med alla standarder
av världen vi växte upp i, är en ondskefull sak.
När jag var 15,
Hade jag en möjlighet att prata med Oppenheimer enskilt.
Han var på ett cocktailparty.
Jag serverade tilltugg...
...och såg Oppenheimer stå för sig själv.
Jag sa, "Jag tror att du är något slags helgon."
Han blev väldigt förbluffad.
Och han sa: "Varför skulle du kalla mig det?"
Och jag sa: "För att du tvekade."
Han vände sig om och tog upp hatten
och gick ut genom dörren.
Det slog honom uppenbarligen på ett sätt
som jag aldrig kunde föreställt mig.
Oppenheimer för Cronkite, ta en.
Dr. Oppenheimer,
med allt det oundvikliga i beslutet
som historien visat oss,
du verkar fortfarande lida av, får jag gissa,
av dåligt samvete för det.
Är det sant, sir?
Jag tänker när du spelar
en sådan stor del i att åstadkomma död
över hundratusentals människor...
... eh, så tänker du naturligtvis,
inte på det med lätthet.
När du tittar på historien om Oppenheimer,
det är väldigt svårt att hitta någon person i historien
som befinner sig i en sådan komplex situation
med alla möjliga och omöjliga frågor
men väldigt få svar.
Alla har sin egen idé
av vem Robert Oppenheimer är.
Jag menar, faktum är att han uppfann ett vapen
som kan förstöra allt mänskligt liv på jorden.
Jag menar, glöm inte att det här vapnet,
som har förmågan att avsluta civilisationen,
utvecklades för att att rädda den västerländska civilisationen.
På 1930-talet följde miljontals amerikaner
nyheterna om utvecklingen i Europa
på sina lokala teatrar samt tittade de på nyhetsfilmer.
Oppenheimer var chockad
över att bevittna Hitlers uppkomst.
Hans känsla för sin egen judiskhet gjorde honom omedelbart
massivt medveten med fascismens faror.
När kriget startade 1939,
var han professor på Berkeley.
Och samma år,
kommer en av hans elever inrusande på hans kontor
för attberätta nyheten att fissionen har upptäckts.
Det har precis kommit in från Tyskland
att uranatomen under neutronbombardement
faktiskt delas upp i två delar.
Till en början kan Oppenheimer inte tro det.
Han springer till sin svarta tavla och ägnar sig åt lite matematik,
och han kommer till insikten
att du kan använda fission för att generera energi.
Einstein visade uttryckligen
att om du kan omvandla materia till ren energi,
mängden energi är extraordinär.
Det är ljusets hastighet i kvadrat, för att gråta högt.
De inser att från en mycket liten mängd materia,
du kan få kraft att köra fartyg och flygplan
och tåg, vad som helst, gör el, förstås.
Och de inser också väldigt snabbt
som det kanske går att göra
ett vapen av outsäglig förstörelse.
Vi var djupt oroliga.
Upptäckten av fission var trots allt i Nazityskland.
Nazityskland skulle potentiellt kunna bygga
en kärnvapenbomb.
Det här var oron. Och det var väldigt påtagligt.
Det var väldigt verkligt.
7 december 1941,
en dejt som kommer att leva i skändning.
Pearl Harbor händer.
hävdar jag
att denna form av förräderi
ska aldrig mer utsätta oss för fara.
Nu USA
är en aktiv kombattant i kriget.
Tanken vid det här laget är
vi måste i princip få det här gjort så snabbt som möjligt,
för vi kan vakna imorgon
och Hitler kunde ha det kärnvapenmonopolet
som vi alla vill undvika.
Så vi behöver en plats där vi kan designa, bygga, testa
och hjälpa till att leverera kärnvapen.
Men även innan vi väljer platsen,
vi måste hitta någon som kan leda den installationen.
Och praktiskt taget ingen förväntade sig att Oppenheimer skulle namnges
chefen för vapenkonstruktionslaboratoriet.
Han var en sån här eterisk personlighet.
Han hade inga rekord för att ha stora prestationer.
En av forskarna som kände Oppenheimer sa:
"Det här är en man som inte kunde driva en korvkiosk."
Oppenheimers vänner kände
att han var en splittrad man inte riktigt säker på sin identitet.
Han sa vid ett tillfälle: "Från mina tidigaste dagar,
"Jag gjorde aldrig någonting
"eller tänkte något eller kände någon
där jag inte kände det djupaste avsky för mig själv."
Oppenheimer föddes 1904
och in i en tid med stora vetenskapliga möjligheter.
De två första decennierna av 1900-talet
var perioder av otrolig intellektuell våghalsighet.
Elektricitet, bilar, flyg
alla förändrade vardagen.
Och sedan hade du otroliga framsteg inom vetenskapen,
och det ser ut som
nästan vad som helst kunde uppnås.
Berättelsen om Robert Oppenheimer
är verkligen historien om immigrant Amerika.
Hans far kommer över från Tyskland,
får jobb inom klädbranschen
och tjänar oerhört mycket pengar,
hamnar på Upper West Side på Riverside Drive.
Och han har en Picasso, och han har tre van Goghs.
Hans mamma var en Paris-utbildad konstnär
som ställde ut hennes verk på olika gallerier på Manhattan.
Hon var en nervös person.
Hon lät verkligen inte den här lilla pojken gå ut.
Och han var väldigt skyddad
och extremt socialt besvärligt.
När han äntligen åkte på läger en sommar var han så otäck
till de andra barnen att de grovt upp honom.
Han sa att de senare satte honom i ishuset hela natten naken
och målade honom grön,
inklusive hans könsorgan.
Konstigt nog protesterade inte Oppenheimer.
Han tog bara sitt straff stoiskt.
Det var en väldigt udda reaktion
för en ung pojke i den åldern.
Föreställ dig denna känsliga pojke, denna mycket smarta pojke,
men en som inte har en aning om hur man handskas med andra människor.
Absolut inte med barn i hans egen ålder.
Han har ingen erfarenhet.
Det verkliga kärnpsykologiska ögonblicket
för Oppenheimer verkar ha varit det när han gick på college.
Och han går för att studera fysik vid Cambridge,
och han gör det inte så bra.
Han hamnar på ett laboratorium
det handlar egentligen om experimentell fysik,
och det är han inte bra på.
Han vet inte riktigt hur man gör ett experiment med händerna.
Och han har den här typen av förtroendekris.
Detta kom till sin spets när han hade en...
vad jag tycker kan bara beskrivas
som ett nervöst sammanbrott.
En av hans vänner snubblade över honom i ett tomt klassrum
där Oppenheimer stod vid tavlan.
Mumlar för sig själv om och om igen,
"Poängen är, poängen är, poängen är."
Och han kunde aldrig avsluta meningen.
Och så en till av hans vänner
gick till hans sovsal och hörde detta stönande där inne
och öppnade dörren,
och det var Oppenheimer i fosterställning,
rullande fram och tillbaka, stönande.
Han kom bokstavligen nära
att begå självmord vid den tidpunkten.
Han träffade en psykiater som ett resultat av detta,
och psykiatern sa
att han liksom lever i sin egen värld.
Han hade en identitetskris,
något vi är tydligare med nuförtiden än vi var då.
Hans föräldrar tog honom till Paris,
där han träffade ännu en psykolog,
och på ett mycket franskt sätt,
ordinerat en yrkeskvinna och rött vin.
Så...
Vi vet inte om det hände.
Han hade alltid varit toppen i klassen,
den smartaste personen,
beundrad för sin intellektuella förmåga
av alla hans klasskamrater.
Och plötsligt var han en inkompetent.
Och han kunde bara inte hantera det vid den tidpunkten.
Och vad fick honom ur det
var hans upptäckt av teoretisk fysik, av kvantfysik.
På den tiden var det typ fysikens guldålder.
Det är en väldigt spännande tid att vara teoretiker.
Och om du är ung och snabb och villig att tänka
konstiga idéer som ingen annan någonsin har tänkt,
du kan potentiellt göra enorma framsteg
och ett namn för dig själv.
Så, när Oppenheimer bestämde sig för att flytta
till Göttingen i Tyskland för att studera
med Max Born, en teoretisk fysiker,
han blommade ut.
Han träffar några av de ledande fysikerna
i Tyskland på den tiden...
Heisenberg, som ironiskt nog,
skulle leda det tyska atombombprojektet.
Och medan han är där borta,
han uppfinner liksom den här Oppie-personligheten.
Det är här han får namnet.
De kallar honom Opje, och det här förvandlas till Oppie.
Och Oppie är ingen osäker ung amerikan
som inte riktigt vet vad han vill göra.
Oppie är den briljanta killen
som alltid ligger fem steg före alla andra
och kan hålla allt i huvudet.
Oppie är ett geni som är väldigt excentrisk och intressant
och slår en riktigt snygg figur och är kedjerökande.
Och du ser de här bilderna på honom från 20-talet.
Det är väldigt Bob Dylan.
Han hade ögonen som en profet i Gamla testamentet
inuti denna svaga kropp,
och han höll på med sin roliga lilla
porkpie hatt på toppen.
Så, Oppie är den här typen av konstruktion
av allt han skulle vilja vara.
Och den rekreationen är oerhört framgångsrik.
När den cancersjuka nazistiska tillväxten
spred sig ännu längre, Europas folk...
och världen... gå in i den nya eran.
Helt klart den första motiveringen för forskarna
var att slå tyskarna till bomben.
Det finns inget som liknar utsikten att hängas
att koncentrera sinnet.
Och hotet om död av civilisationen som de kände den
var så stor att den svepte bort alla etiska eller moraliska tvivel
som de kan ha haft.
I slutändan, den som får bomben först
kommer inte bara att vinna andra världskriget
men kommer att styra hela världen.
Sommaren 1942
kontrollen över atombombprojektet övergår till armén,
under kodnamnet Manhattan Engineering District.
Manhattan Project var verkligen det
en enorm nationell insats.
Och att rita ut den industriella skalan
av operationen valde de en dynamisk, kraftig,
sex-fot-tre,
240 pund general
som heter Leslie Richard Groves.
Han hatade Leslie. Han gick förbi Dick.
General Groves hade ett problem.
Han fick förtroendet att anställa folket
som skulle bygga atombomben.
Men han visste att vi pratar om
människorna som är de bästa vetenskapsmännen i världen.
Dessa är primadonnor.
Och nu måste du ha någon som kommer att bli det
piskmästaren.
Du måste ha någon
som förstår fysiken, som har ett rykte,
så att dessa primadonnor följer dig.
Oppenheimer och General Groves introduceras
hösten 1942.
Och dessa två individer är bara ungefär
så olika du kan föreställa dig.
Men general Groves såg något i honom
som tydligen ingen annan såg.
När man träffade Oppenheimer,
du blev direkt imponerad.
Du kunde inte hjälpa det.
Det fanns ingen bättre man.
Han valde Oppenheimer mot rådet
av de flesta av dessa ledare som han hade omkring sig
i det vetenskapliga samfundet.
Oppenheimer hade aldrig lett något stort företag.
Men Oppenheimer var riktigt bra på att förklara saker.
Han var oerhört charmig,
och han hade denna förmåga
att liksom hålla en massa saker i huvudet på en gång
och hålla koll på hur de alla passar ihop.
Och detta är tydligen
vad general Groves kände igen hos honom.
Av säkerhetsskäl,
det här projektet måste ske borta från allt.
Så berättar Groves för Oppenheimer
att bara komma på en plats där detta faktiskt skulle fungera.
Och det var Oppenheimer som tipsade
öknen i New Mexico.
Så de går till scope ut en webbplats.
Det heter Los Alamos.
Oppenheimer kände till området väl.
Han hade tillbringat mycket tid här.
När han lämnade New York som ung
och åkte till New Mexico...
...det var en... bara en väldigt viktig del av hans liv.
Åka till New Mexico och träffa cowboys
och ridhästar.
Han bara älskade det. Han älskade varje del av det.
Han sa en gång att hans ambition var att kombinera
de två kärlekarna i hans liv,
fysik och New Mexico.
Och självklart gjorde han just detta.
Nu dyker regeringen upp
med bulldozers och arkitekter
och arbetare och hantverkare
att bygga ett nytt samhälle och laboratorium
där det i princip inte hade funnits tidigare.
De börjar från början.
Och så mycket av vad de gjorde var okänt
och obevisad vid den tiden.
De visste faktiskt inte
att de skulle kunna uppnå detta.
Allt detta var teoretiskt.
De visste att de måste få de bästa forskarna
om de skulle få det här vapnet innan nazisterna gjorde det.
Albert Einstein flyr
till USA.
Han leder en avantgarde av flyktingforskare,
praktiskt taget strippa tyska universitet
av deras bästa sinnen.
All turbulens i Europa hade tvingats bort
ett stort antal fysiker av högsta klass.
Enrico Fermi.
Hans Bethe.
Edward Teller, som känd skulle fortsätta
att utveckla vätebomben.
Man kan liksom gå ner i listorna
och hitta fler och fler och fler av dessa fantastiska människor.
Oppenheimer var känd för
hans intellektuella sexappeal.
Och han kunde åka runt i landet
och liksom visa sin hjärna till folk,
och, du vet, de skulle registrera sig.
Han skulle säga,
"Jag kan tyvärr inte berätta vad vi gör,
"men jag kan säga dig att om vi lyckas,
"det kommer sannolikt att avsluta detta krig,
och det kan göra slut på allt krig."
frågade Oppenheimer
om jag skulle gå med honom i Los Alamos.
Och jag sa att jag skulle bli glad.
Som de flesta av hans elever,
Jag skulle mer eller mindre följa honom till jordens ändar.
Om du fick välja att bekämpa nazisterna
genom att åka till denna exotiska bergstopp
och gör historiens bästa fysik ,
Jag menar, vad skulle du göra?
Jag skulle ha varit på nästa tåg.
Jag tror inte att folk tänkte
så mycket om konsekvenserna.
Du vet, kan vi skylla på dem?
Vi var alla medvetna om
det faktum att vi på ett eller annat sätt ingrep
uttryckligen och hårt under mänsklighetens historia.
När laboratoriet etablerades,
Oppenheimer var en familjefar.
Han var gift. Han hade en liten pojke.
Under sin tid som direktör vid laboratoriet,
han hade en liten flicka också.
Sommaren 1939,
han var på ett cocktailparty i Berkeley,
och en ung kvinna vid namn Kitty Puening hade spionerat honom
från andra sidan trädgården och attraherades genast av honom.
Hon var en smällare av en ung kvinna.
De blev förälskade och 1940
hon var gravid.
De lever i alla sina dagar.
Och märk att jag inte sa "lyckligt".
De är hängivna varandra.
Men det är ett svårt äktenskap pga
komplexiteten i Roberts liv, deras personligheter,
miljön där de lever.
Hon var akademiker,
och hon var biolog och botaniker,
och till slut lades det hela åt sidan
för åren i Los Alamos.
Jag tror att hon var väldigt frustrerad
genom att försättas i ställning som
en mamma och en fru och inget annat.
Hon trivdes inte i Los Alamos.
Det var en ensam och hård tillvaro.
Och hon försvann ner i flaskan något.
Oppenheimer var känd för att blanda sina gin martinis.
Han övertalade sina vetenskapsmän att arbeta mycket hårt under veckan
och att festa hårt på helgerna.
Alla var bakfulla på söndagsmorgonen,
men de arbetade mycket och de arbetade hårt,
och de arbetade tillsammans.
Och det var till stor del Oppenheimer.
Los Alamos för många av dessa människor var
de mest betydelsefulla åren i deras liv.
De kände sig som en del av något,
del av något meningsfullt och viktigt.
Och de leddes av denna mycket gåtfulla,
underlig, ljus, blåögd ung man som de alla beundrade.
Jag växte upp i Los Alamos.
Och min far kom till Los Alamos under Manhattanprojektet.
Det var en nyfiken plats att bo på
eftersom de spränger saker tre gånger om dagen.
Explosioner inträffade vid 10:00 och 12:00 och 3:00,
så när du går i första klass,
det betyder rast, lunch och skolavslutning.
Vi var faktiskt, som små barn,
explosionskännare.
Och någon gång frågade jag min far,
"Vad-vad gör du?"
Och han sa, "Ja, vi gör något
det har aldrig gjorts tidigare."
Jag tänkte, "det måste vara ganska intressant,
vad det än är."
Vi får ungefär ett år in i laboratoriets existens,
och vi kommer att finna att det kommer att bli det
mycket svårare än vi trodde.
Varje liten sak är svår.
Det här är några mycket komplexa maskiner.
Ett kärnvapen är ingen idé.
Tänk på ett kärnvapen mer som en miljon idéer
som måste gå ihop och fungera perfekt tillsammans.
För att göra en atombomb behöver du bränsle till den.
Vi har plutonium och vi har anrikat uran.
Vi har två olika typer av material
som vi ska försöka använda.
Plutonium var det bättre materialet att använda.
Det skulle bli mer av det.
Du behövde mindre av det för att göra en bomb,
och ändå var det svårare att detonera.
Det första sättet att göra en bomb kallades pistolmontering.
Det var att ta två stycken material
och slå ihop dem...
...som orsakar en kritisk massa och en explosion.
Och det var bra om du använde höganrikat uran.
Men en dag upptäckte de att det inte fungerar med plutonium.
Plutoniumet visade sig vara så reaktivt
att du inte kunde elda upp den en tunna
även vid 3 000 fot per sekund.
Det skulle surra.
Den skulle smälta ner innan den kom upp i tunnan.
Det var en stor chock.
Jag menar, kanske hela den här plutoniumgrejen hade gått till spillo,
hundratals miljoner dollar för att utveckla plutonium.
Oppenheimer var upprörd,
och-och Los Alamos var upprörd.
Han övervägde att säga upp sig, han var så deprimerad,
och hans vänner på laboratoriet sa,
"Det kan du inte, Robert.
"Du måste stanna och avsluta det här arbetet.
Det måste hända. Vi måste göra det."
Och-och motvilligt stannade han.
...krig under högsta befäl av
General Dwight D. Eisenhower.
Allierade styrkor har nästan tre miljoner soldater
utbildad för misshandeln.
På andra sidan kanalen...
...vet nazisterna också
vad de allierade styrkorna förbereder sig för,
och de förbereder sig själva.
Oppenheimer fruktade
han var fortfarande i ett lopp med tyskarna.
Även så sent som sommaren 44,
de hade ingen riktig intelligens
om var de var på det tyska bombprojektet.
Och så, om de inte löser plutoniumproblemet,
de kanske inte har en bomb i tid.
Oppenheimer flyttade laboratoriet till, du vet,
panikläge i full hastighet.
De hade några idéer
för andra typer av bombkonstruktioner, som de hade kastat runt
redan i början av projektet
men avfärdade för att de verkade för svåra.
Men en av dem kallades implosion.
Hur implosion i ett nötskal fungerar var
de hade en solid boll av plutonium,
bara en fast sfär av det,
ungefär lika stor som en softball, kanske lite mindre.
Och detta är inneslutet av massor av höga sprängämnen.
Och dessa höga sprängämnen är verkligen specialgjorda,
så att när de exploderar, kommer de att hamna
typ att fokusera en sprängvåg på den här bollen,
trycka på toppen och trycka på botten
och trycker på båda sidor av den.
Varje vinkel av detta kommer att pressas på
med mycket explosiv kraft.
Vad du vill göra är att få den här pressen
för att klämma ihop plutoniummålet jämnt.
Om det vore asymmetriskt skulle det förmodligen inte fungera.
Du var tvungen att ha tillräckligt med tryck snabbt nog
att slå ihop dessa subatomära partiklar tillräckligt hårt
för att få dem att få denna otroliga reaktion.
Det här är verkligen svårt att göra.
Varje aspekt av detta är ett nästan helt nytt problem.
Det är en teknik som skulle ha tjänat på
ytterligare ett decennium av utveckling.
Och det hade de inte. De hade ett år.
Oppenheimer arbetade natt och dag
bygga bomben.
Och i takt med att projektet växte i storlek kom säkerhetstjänsten
skyddet av projektet växte också.
Och trots att han var älskad och beundrad
av de flesta forskarna
arbetar på Los Alamos-projektet,
han hade fallit under en större slöja av misstänksamhet
eftersom det fanns vissa aspekter av hans förflutna
som höjde möjligheten
att han kan utgöra en säkerhetsrisk.
När Oppenheimer undervisade
vid University of California i Berkeley,
han var verkligen en mycket världslös man
fokuserad på vetenskap,
tills depressionen började.
Han upptäckte, till sin chock,
att hans elever ofta inte ens hade tillräckligt att äta.
En av dem sa att han levde vidare
kattmat, burkar med kattmat.
Det var det enda han hade råd med.
Oppenheimer förändrades av denna upptäckt
av lidande i världen, verkligen.
Och Oppenheimer typ naturligt,
som många av hans vänner i Berkeley vid den tiden,
drev politiskt åt vänster.
Kommunism var en mycket tilltalande idé på 1930-talet.
Det fanns inget internet.
Folk visste inte vad som hände i realtid
i Sovjetunionen,
där Josef Stalin naturligtvis var i färd med att mörda
20 miljoner av hans eget folk.
Vad folk här i USA såg istället var,
hej, du vet, här i Sovjetunionen,
alla är fria och lika och har ett jobb
och en plats att leva och-och en framtid,
en viktig roll att spela i det större kollektivet.
Nu, om jag inte vet var min nästa måltid kommer ifrån,
det låter som en ganska bra idé.
Det är diskutabelt om Oppenheimer någonsin verkligen gick med, officiellt,
kommunistpartiet.
Men det gjorde hans bror.
Frank Oppenheimer gick med i festen.
Franks fru Jackie gick med på festen.
Många av Oppenheimers nära vänner
hade gått med i kommunistpartiet.
Många av hans elever i Berkeley och på andra håll
hade också varit medlemmar i kommunistpartiet.
Och i mitten av 30-talet,
han träffade en ung kvinna vid namn Jean Tatlock,
som studerade till psykiater.
Lysande ung kvinna.
Han blev kär i henne.
De var förlovade att gifta sig två gånger.
Jag tror nog att det är en rimlig tolkning
att säga att han var något besatt av henne.
Hon var kommunist.
Han var intresserad av kommunistiska idéer.
Och under de kommande fyra åren,
Oppenheimer bidrog faktiskt med en hel del pengar
till kommunistpartiet.
Men hans politiska verksamhet började märkas.
Vad FBI gjorde på den tiden,
de följde efter kommunisterna.
De skulle gå runt och de skulle ta ner
körkortsnumren på de bilar som stod parkerade
framför huset eller byggnaden och slå upp dem.
Det var då Oppenheimer
kom först till FBI:s kännedom .
Även när han leder A-bomb-projektet,
FBI avlyssnar och följer honom.
Militär underrättelsetjänst ställer ständigt frågor till honom.
Han var, tycker jag, på ett konstigt sätt,
bekväm med det eftersom
han visste att han inte gjorde något fel.
Även när han gick och hälsade på sin gamla flickvän
när han förmodligen inte borde ha gjort det.
1943 hörde han av sig till Jean Tatlock.
Hon gick igenom en känslomässig kris,
och hon ville träffa honom.
Han hade hållit kontakten med Jean.
Han älskade henne fortfarande.
Hon hade avvisat honom. Han hade gift sig med Kitty.
Men han visste att Jean Tatlock var i ett deprimerat tillstånd,
och så besökte han henne.
Han var tvungen att lämna Los Alamos och åka till San Francisco.
Och det var förstås bara rött kött
för, för hunden, liksom.
Det satt två killar utanför lägenheten.
Jean Tatlock was under surveillance.
Hon var fortfarande medlem i kommunistpartiet.
Han tillbringade natten med henne.
De hade varit älskare,
och jag tror att de förmodligen var älskare igen den kvällen.
Detta rapporterades tillbaka till överste Boris Pash,
som var chef för arméns underrättelsetjänst
för hela västkusten.
Och Pash var övertygad om att det var så
ett allvarligt brott mot säkerheten
och att Oppenheimer kanske förmedlade kärnkraftshemligheter
och atomhemligheter till kommunistpartiet genom Tatlock.
Tråkigt nog dog hon
bara några månader senare, våren 1944.
Under mystiska omständigheter hittade hennes pappa henne naken
med huvudet nedsänkt i ett badkar
med kroppen sjunken över badkarets kant.
Vilket är ett väldigt konstigt sätt att begå självmord.
Det finns en del spekulationer om det
kanske blev hon mördad.
Oppenheimer var förskräckt och förkrossad över nyheterna.
Säkerhetschefen som informerade honom
sa att han grät öppet,
att han var helt besviken
och faktiskt anförtrodde att det inte fanns någon
som han kunde prata med om det.
Så du känner, öh, ensamheten i hans sorg.
Vi avbryter detta program
med en speciell bulletin.
President Roosevelt är död.
Presidenten dog av en hjärnblödning.
April 1945 var en av dessa månader
där världens öde tycktes vända på en krona.
FDR dör,
följt av att Hitler begick självmord.
Hitlers imperium brinner och krymper.
Bomben skapades i ett slags anti-Hitler-glöd.
På våren 1945 är Hitler ur bilden.
Nazisterna är inte längre ett hot.
Hitler kommer inte att bygga en atombomb
och släpp det på New York.
Det kommer inte att hända.
Men det fanns inget sätt att de inte skulle avsluta det vapnet.
De ville få detta att hända.
De ville inte att kriget skulle ta slut innan det hände.
Oppenheimer ville att bomben skulle användas,
för hur skulle världen annars veta vad det var?
Harry S. Truman svors in
som USA:s president.
När Truman kommer till presidentposten,
hjulen är i rörelse.
Den här bomben kommer att släppas någonstans.
Med Hitlers död blir målet sedan Japan.
Den aldrig sinande flygkampanjen
mot Japans stulna imperium fortsätter,
som B-24s hammarinstallationer på Palauöarna.
Vi marscherade upp från ö till ö.
Landar på stränderna mot nedgrävda japanska försvar.
Att förlora unga män i stort antal.
Varje dag som gick
utan att denna bomb framgångsrikt testades
var en dag då tusentals amerikaner dör.
Tusentals jänkare har skadats
och andra tusentals har offrat sina liv
att driva en fanatisk fiende från denna vitala bas,
dörren till själva Japan.
De visste att japanerna var besegrade,
men nederlag och överlämnande är två olika saker.
Så hur får man dem att ge upp?
I en värld av atomvapen kommer krig att upphöra.
Och det är inte en liten sak.
Så som Oppenheimer såg på bomben
är på ett slags österländskt metafysiskt sätt
det är en handling av förstörelse och skapelse
potentiellt samtidigt,
krigshandling och fredshandling,
att denna sak, om den hanteras fel,
skulle kunna göra slut på mänskligheten, men om den hanteras och utnyttjas på rätt sätt,
kan faktiskt leda till en era
fred och välstånd för hela världen.
Till sommaren '45,
de hade arbetat med implosionsdesignen i ett år,
tweaking, utarbeta och kämpa med utmaningarna.
För att det här ska fungera,
alla dessa sprängämnen och deras detonatorer
och de saker som driver dem och batterierna
och allt annat måste fungera perfekt.
Och det fanns inget riktigt bra sätt att ta reda på
om det verkligen skulle hända,
annat än att starta ett test i full storlek.
De bosätter sig på platsen
där bomben kommer att testas,
och Oppenheimer väljer namnet på sajten: Trinity.
Han hade läst
poesi av John Donne på den tiden,
och en av de där dikterna, eh, inkluderar raden,
"Slå mitt hjärta, trepersoners Gud,"
en hänvisning till den heliga treenigheten i kristendomen.
Och jag tror att det var en hyllning till Jean Tatlock,
eftersom Jean och Oppie brukade läsa
poesin av John Donne i sängen.
Söndagen den 15 juli 1945.
Alamogordo, New Mexico.
Det är D-minus ett för testet
av världens första atomanordning.
Timmarna fram till Treenighetstestet
är ett av de mest extraordinära ögonblicken
tänkbar spänning.
Insatserna, miljarderna dollar,
de hundratusentals människor som varit inblandade
att bygga till detta enda ögonblick av detta test av detta nya vapen,
allt detta ansvar faller
väldigt rakt på Oppenheimers axlar.
På bombprovningsplatsen,
forskarna arbetar under växande press.
De får veta att det inte får bli några ytterligare förseningar.
Presidenten måste känna till resultatet av testet
när han träffar Stalin.
USA:s president
är på väg att delta i Potsdamkonferensen...
Potsdam, en stad i Tyskland.
Han ska träffa Josef Stalin,
Winston Churchill likaså,
och prata om Europas framtid
och Stillahavskrigets framtid .
Presidenten måste veta
om han har ett kärnvapen i bakfickan eller inte.
Alla var på kant,
och de var tvungna att lugna ner Oppenheimer.
Han var ett nervknippe.
Han kedjerökte,
vilket han i stort sett alltid gjorde ändå.
Det var en situation där jag inte ville
Dr Oppenheimer att bli nervös.
Det är en känd bild från den kvällen
där Oppenheimer själv kryper upp i tornet till toppen
där bomben har hissat.
Han kollar alla slutpluggar
för att se till att allt är i sin ordning.
Han är helt klart orolig,
försöker kontrollera varenda liten detalj.
Oppenheimer vet inte
om det här överhuvudtaget kommer att fungera.
Han hade faktiskt en satsning
med en annan av forskarna
att det inte skulle fungera... tio dollar.
Det var hundra saker
det kan göras fel,
vilken som helst kan göra testet misslyckat.
Alla hade tvivel.
Var det ens möjligt?
Och så den här frågan, för ingen var riktigt säker:
Tänk om vi sätter hela atmosfären i brand?
Tänk om vi sätter igång den här bomben
och det sätter bokstavligen eld i luften
och uppslukar oss alla?
Atmosfären är ju gjord av syre.
Kan atmosfärens syre
bli satt i lågor av en atombomb?
Ingen visste svaret på dessa frågor.
Det är före gryningen den 16 juli 1945.
Det var mörkt.
Bomben låg i tornet hundra fot upp,
och de var redo att gå.
Oppenheimer befann sig i en av bunkrarna som hade byggts.
Oppenheimer rustade sig,
enligt vissa berättelser uttala orden,
"Herre, dessa angelägenheter är hårda för hjärtat."
T-minus tio,
nio, åtta...
Oppenheimer sa till sig själv,
"Jag måste förbli vid medvetande."
...sju...
"Jag måste förbli vid medvetande."
...sex...
Sekunder är timmar.
...fem, fyra,
tre, två...
Och helt plötsligt...
... hela platsen lyste upp.
En av forskarna berättade för mig
det kändes som om någon hade öppnat en ugnslucka.
Plötsligt kom den här enorma värmen,
som var strålningsvärme,
så det kom med ljusets hastighet också,
och så denna rullande ljuddund ,
och det första svampmolnet började gå upp.
Det var orange och lila och blått och gult,
och det rullade och växte när det reste sig.
Och en ny sak, sa han, hade skapats på jorden,
en ny utmaning för mänskligheten.
Folk hade sett explosioner
och testade bomber i decennier, men för att se storleken på den,
bara... det var bara häpnadsväckande.
Det har aldrig funnits ett ögonblick som det
i världens historia.
Synen på världen, synen på vad materia är,
vad vi är gjorda av förändras verkligen påtagligt.
Det är ett frigörande av en, av en kraft som aldrig tidigare föreställts
och kunde aldrig ignoreras från och med nu.
Vi visste att världen inte skulle vara sig lik.
Några personer skrattade.
Några få människor grät.
De flesta människor var tysta.
Jag kom ihåg raden från den hinduiska skriften,
Bhagavad Gita.
Vishnu...
...försöker övertyga prinsen om det
han borde göra sin plikt,
och för att imponera på honom,
antar sin flerarmade form och säger:
"Nu har jag blivit Döden, världarnas förstörare."
Jag antar att vi alla trodde det, på ett eller annat sätt.
Efter att testet var över hade Oppenheimer denna strut.
Det var som High Noon.
Han hade gjort det.
Oppenheimer var mycket stolt över denna prestation.
Det var ett världsomvälvande ögonblick,
och många av forskarna insåg det.
Nu kom verksamheten
vad regeringen skulle göra med deras skapelse.
Groves skyndade tillbaka
till sitt kontor i Washington och kabelade nyheterna
att bombexperimentet hade varit en framgång
och till och med kraftfullare än de hade förväntat sig.
Denna information överförs till Truman, som...
hela attityden förändras i Potsdam.
Han känner plötsligt att han har en vinst i sikte.
Han börjar plötsligt busa runt Stalin.
Han beslutar att japanerna inte får några som helst eftergifter.
Truman hade vetat att detta existerade
sedan han blev president, men att veta att det faktiskt fungerar
och det är ännu kraftfullare än vi trodde,
det är en helt annan position för honom att vara i.
Vårt krav har varit, och det är fortfarande,
villkorslös kapitulation!
Min mamma och pappa
var båda veteraner från andra världskriget och min mamma,
hon sa, "Du vet, efter...
"efter fyra år av det här,
"det var ingen riktigt... det var ingen som gick,
"Var det etiskt att använda ett kärnvapen?"
Höger? Få det bara över.
Det här är hemskt. Så här...
Vad du än kan göra för att förkorta det här.
Alla var livrädda och utmattade,
och alla kände någon som kände någon
som inte levde längre på grund av detta.
Med bomben redo att gå,
Jag menar, valen är skrämmande.
Du vet, de vet mycket väl att om de använder
dessa vapen på japanska män, kvinnor och barn i städer,
det kommer att finnas ett par hundra tusen människor som dör.
Men om de inte stoppar kriget med bomben,
det kan finnas miljoner till som dör.
Så det verkar vara de två valen,
men det fanns ett tredje val,
och det tredje valet var att göra en demonstration.
Kanske släppa den här bomben i Tokyo Bay, döda väldigt få människor,
göra en jäkla demonstration,
och kanske japanerna kapitulerar
bara baserat på att ha sett den här sakens våldsamma kraft.
Oppenheimer förkastade den kursen,
liksom planerarna i Washington.
Vi funderade på om, eh,
dess destruktivitet, eh,
dess fara, eh,
kunde tydligt demonstreras
över ett kargt och obebodt mål,
och det var vi mycket tveksamma till.
Mycket få människor skulle ha fått en mer grundlig förståelse
än J. Robert Oppenheimer om vad som var på väg att utvecklas
när dessa vapen användes i strid.
Oppenheimer funderade och visste det
denna förstörelse skulle vara världslös.
Hans sekreterare, Anne Wilson, berättade den här historien för mig
som jag fortfarande slås av.
Efter treenighetstestet,
hon går till jobbet en dag med Robert.
Han är några steg före henne, och han muttrar plötsligt,
"De där stackars små människorna, de stackars små människorna."
Hon stoppar honom och säger: "Robert, vad muttrar du om?"
Och han tittade på henne och-och förklarade att,
du vet, bomben skulle användas
på en japansk stad eller två,
och offren skulle bli det
civila, en hel stad.
Detta var uppenbarligen i hans sinne, smärtsamt i hans sinne.
Och ändå vet vi att han samma vecka träffade generalerna
som var ansvarig för bombuppdraget,
och han undervisade dem
exakt hur bomben ska släppas
och på vilken höjd den ska detoneras
för maximal destruktiv kraft.
Det är svårt att förena det känsliga,
moraliskt rättfärdig, humanistisk professor
med killen som rekommenderar att bomben släpps på städer
och beräknar den ideala höjden
för att förstöra hus, eller hur?
Hur förenar du dessa två saker?
En del av det är, tror jag, att Oppenheimer hoppas på det
detta kommer inte att vara den första användningen av kärnvapen,
att det blir den sista användningen av kärnvapen.
Och om så är fallet,
sedan för att säkerställa att de är den sista användningen,
du vill att det ska vara så illa och fult och hemskt som möjligt.
I augusti 1945,
varje japansk stad med mer än 50 000 invånare
hade i princip blivit utbränd, förutom tre eller fyra städer
som medvetet hade avsatts för atombombning.
Ställ åt sidan eftersom de hade fysiska egenskaper
som skulle tillåta oss att se hur bomberna fungerade.
Hiroshima var en platt stad.
Och med staden avsatt gick det att se
bombens effekter ända ut till kanterna.
Det var därför Hiroshima valdes.
När jag var ett litet barn,
det rann sju floder genom,
vackra flodstränder.
Vattnet var klart.
Jag sprang genom magiska trädgårdar, blommor,
letar efter vackra, vackra insekter
av alla olika slag.
Fåglar kvittrar.
De förstår inte om krig.
Allt var över, ett ljud av lycka.
Men ljudet av explosionen kom
som ett raseri över jorden.
En stund sedan,
ett amerikanskt flygplan släppte en bomb på Hiroshima.
Den bomben har mer kraft än 20 000 ton TNT.
Det är en atombomb.
Det är ett utnyttjande av universums grundläggande kraft.
Vi har spenderat mer än två miljarder dollar
om historiens största vetenskapliga chansning,
och vi har vunnit.
Japan kunde läsa sin undergång.
Detta var mer än en rutinbombning.
Det var begravningsbålet för en aggressornation.
Jag minns varje sekund.
Jag har aldrig varit så hjälplös.
Jag låg under skräpet
och på något sätt var tvungen att krypa till ljuset och komma ut.
Jag var tvungen att leta efter min mamma.
Att se dessa eländiga döende människor,
du ville inte att hon skulle vara en av dem.
Hörde inte en enda sak om
kusin, min mamma eller min bästa vän.
Jag skulle verkligen ha älskat att ha dött med dem,
eftersom livet efter det var så väldigt utmanande
och så väldigt svårt,
fysiskt och speciellt mentalt.
Några år efter krigets slut,
Jag såg de råa bilderna av Hiroshima och Nagasaki.
Och det är inget ljud.
Det är bara bilder på människor med sin hud
och omvända mönster av kimonos
brände in i deras hud
och kroppar som flyter i floden.
Det var så chockerande.
Och jag tänkte: "De är alla mina vänners pappor.
Visste de vad de gjorde?"
Inget av det verkade vara vettigt för mig
att detta var så hemskt.
Som rapporter om den förödelsen
började komma tillbaka till Los Alamos,
uppenbarligen tyngde detta forskarna.
Ja, det hade varit ett hemskt krig,
men ändå tiotusentals människor
dödades i dessa attacker.
Städer förstördes.
Och det var svårt för många av forskarna.
Och jag tycker verkligen att det var svårt på Oppenheimer
för resten av sitt liv.
Hiroshima var mycket dyrare
i liv och lidande och inhumant
än det behövde ha varit.
Detta är lätt att säga i efterhand.
Oppenheimer bad aldrig på något sätt om ursäkt för
Hiroshima och Nagasaki.
Han var väldigt, väldigt försiktig och komplicerad
i alla uttalanden han gjorde om
bombens moraliska implikationer och hans inblandning i den.
Och ändå, efter Hiroshima och Nagasaki,
alla hans handlingar är handlingar av
någon som plågas av skuld.
Vi är samlade här,
företrädare för de krigförande stormakterna,
att sluta ett högtidligt avtal
varigenom freden kan återställas.
Jag har fått denna eftermiddag
ett meddelande från den japanska regeringen.
Jag anser att detta svar är en fullständig acceptans
om Japans villkorslösa kapitulation .
Och naturligtvis kände väldigt många människor
att atombomben hade avslutat andra världskriget.
Kanske hade det.
Och Robert Oppenheimer var killen som fick det att hända.
Han var efterfrågad överallt.
Han var omslagsartikeln för tidningen Time,
en gång för tidningen Life.
Det fanns knappt något tidskriftsomslag
att han inte var på.
Det första numret av Physics Today visade helt enkelt
en porkpie-hatt på en cyklotronkontroll.
Och alla visste att porkpie-hatten var Oppenheimer.
Han blir en rockstjärna.
Han är den amerikanska vetenskapens orakel.
Och det gillade han.
Han kände förmodligen att han äntligen hade kommit igenom allt
och han var inte längre utomstående.
Nu stod han inte bara i centrum
men att han stod allra högst upp.
Och det tror jag var berusande för honom.
Men samtidigt kände han ett verkligt ansvar
för att ha fört in detta vapen i världen.
Varsågod, snälla.
Automatisk kontroll har det.
Den här gången, Rab, är insatserna ganska höga.
Det kommer att fungera bra, Robert.
Jag tror att han kände,
som atombombens fader var det hans plikt
att behålla tyglarna på atombomben.
Varsågod, snälla.
Tja, vi vet om 40 sekunder.
Stanna där du är.
Skära.
Inom tre månader efter Hiroshima,
han höll tal,
talar om hur det här vapnet var ett vapen för angripare,
att det är ett terrorvapen.
Du vet, det här är atombombens fader som talar.
Om det blir ett nytt världskrig...
...denna civilisation
kan gå under.
Vi måste fråga oss själva
om vi gör allt vi kan för att undvika det.
Jag kanske skulle vilja läsa
vad min farfar sa om det.
Detta är ett tal där han sa:
"Men när du kommer direkt till det,
"anledningen till att vi gjorde det här jobbet
"är för att det var en organisk nödvändighet.
"Om du är en vetenskapsman kan du inte stoppa en sådan sak.
"Om du är en vetenskapsman tror du
"att det är bra att ta reda på hur världen fungerar,
"att det är bra att ta reda på vad verkligheten är,
"att det är bra att överlämna till mänskligheten
"den största möjliga makten att kontrollera världen
och hantera det enligt dess ljus och värderingar."
Han ångrade inte sin roll och sitt arbete under kriget,
men han vänder sig strax efter så starkt mot att klara sig
resultatet av den vetenskap de skapade.
Han bestämmer sig för att han inte vill
att arbeta längre med att bygga fler bomber.
Han säger upp sig från Los Alamos, och han accepterar en position
som chef för Institutet för avancerade studier i Princeton,
där han blir Einsteins chef så att säga.
Han är förmodligen den mest kända vetenskapsmannen i Amerika,
och han försöker använda den kändisstatusen
att ha inflytande.
Han får ett möte med Harry Truman i Oval Office.
Oppenheimers agenda är att övertyga
Harry Truman om vikten av att kontrollera denna teknik.
Och han börjar göra den här pitchen.
Och Truman avbryter honom med en fråga och säger:
"Tja, doktor Oppenheimer, när tror du ryssarna
kommer att få detta massförstörelsevapen?"
Och Oppenheimer blir liksom häpen över frågan
och säger, "Nja, jag är inte säker men någon gång i framtiden."
Och Truman avbryter igen och säger: "Ja, jag vet. Aldrig."
Vid det laget förstår Oppie
att Harry Truman inte förstår någonting
om det här vapnets fysik .
Och Oppenheimer, vid den tidpunkten, säger helt fel sak.
Han förolämpade verkligen president Truman
genom att säga: "Herr president, jag har blod på händerna."
Det här är helt fel
att säga till killen som tog beslutet
att släppa två sådana bomber över två japanska städer.
Han försökte imponera på Truman.
Han trodde att det var något som Truman skulle vilja höra,
och det hade han mycket fel.
Jag menar, Oppenheimer var väldigt charmig för många människor,
men han var ofta inte charmig
till ledare och människor som hade makt över honom.
Truman trodde inte
att någons ansvar var större än hans.
Truman sa bara, "Få ut den där killen från mitt kontor.
Det var jag som fattade beslutet."
Han avslutar mötet mycket abrupt
och berättar senare för sina medhjälpare att,
"Jag vill aldrig se den där gråtande forskaren igen."
Jag tror det enda hoppet för vår framtida säkerhet
måste ligga i ett samarbete,
bygger på förtroende och god tro,
med världens andra folk .
Oppenheimer, mycket tidigt efter bombningarna,
var en del av teamet att rekommendera
internationell nedrustning.
Men anden var ute ur flaskan.
Höger? De som äger detta
kommer att kunna forma världsordningen.
Och mycket snabbt noterade Sovjetunionen.
Sovjet testade en bomb 1949
till nästan allas chock.
President Trumans dramatiska tillkännagivande
att Ryssland har skapat en atomexplosion
skickar reportrar att tävla för Flushing Meadow,
där Rysslands Vysjinskij anländer för att tala till FN...
Detta sätter USA i en riktigt komplicerad situation,
eftersom det inte längre är det enda landet med kärnvapen.
Plötsligt har du möjligheten
att om krig med kärnvapen bröt ut mellan två stater
som hade en hel del av dem,
de kunde, inom några timmar, förstöra sig själva.
Vi måste alla göra oss redo nu,
så vi vet hur vi ska rädda oss själva
om atombomben någonsin exploderar nära oss.
Och ett av de möjliga alternativen
forskare och politiska människor lobbat för
var att bygga vätebomben som ett slags nästa steg.
Hiroshima- och Nagasakibomberna
var i storleksordningen 15 kiloton TNT,
vilket inte är ett litet antal i och för sig.
När du börjar prata om vätebomber,
nu pratar vi om megaton.
Vi pratar om en miljon ton TNT.
De är kategoriskt olika.
Tusen gånger starkare än allt du skulle se
i en Hiroshima och Nagasaki bomb.
Med en mycket stor vätebomb,
du kan döda ungefär lika många människor
som alla människor som dödades under andra världskriget.
Och det kunde Oppenheimer inte se någon nytta med.
Han kallade det ett folkmordsvapen.
I slutet av kriget ville de flesta sluta.
Jag gjorde inte.
Bland de som visste
mycket om vätebomben,
Jag var den enda förespråkaren av det.
Edward Teller var en ungersk jude
som rymde från Ungern och kom till USA.
Under andra världskriget arbetade Teller på Los Alamos,
men han blev besatt av idén om vätebomben,
redan innan de hade atombomben.
Teller funderade mycket på atombomben
att vara Oppenheimers skapelse,
och han ville ha något som var större och bättre.
Och Oppenheimer sa till Teller:
"Gå tillbaka till fysik, men bygg inte det här.
Det finns inget behov av det."
Oppenheimer var ansvarig för en kommitté
som hade satts samman i Washington för att besluta:
Vad ska vi göra?
Ska vi bygga en vätebomb?
Det är en fråga
i allas sinne, Dr. Oppenheimer.
Skapar vi något som vi kanske inte kan kontrollera?
Beslutet att försöka ta
eller inte göra vätebomben
berör själva grunden för vår moral.
Och kommitténs beslut var i grunden,
nej, vi borde inte bygga vätebomben.
Om vi ??enbart styrs av rädsla,
vi kommer att misslyckas i denna kristid.
Svaret på rädsla ligger ibland i mod.
Oppenheimers motstånd mot H-bomben
togs mycket hårt av människor som var för det.
Flygvapnet ville ha fler och fler bomber
och större och större bomber.
Ju större bomben är vad gäller dess avkastning,
desto mer skada kan ett plan göra.
Det strategiska flygkommandot fokuserades på
spränga Sovjetunionen.
Oppenheimer sa att ett smartare drag skulle vara att lägga resurser
att avlyssna sovjetiska bombplan.
Han gick precis i motsatt riktning
från vad flygvapnet ville.
De ville ha honom ut. De ville bli av med honom.
År 1953 hade Oppenheimer fått tillräckligt med fiender
i Washingtonbyråkratin.
Och sedan kommer Lewis Strauss...
...den nya ordföranden för Atomenergikommissionen.
Jag har just återvänt från Pacific Proving Ground,
där jag har sett ett test av termonukleära vapen.
Och Strauss känner Oppenheimer
och har vuxit till att starkt ogilla honom.
Oppenheimer hade varit knäpp med honom en gång,
och det hade djupt kränkt honom.
Så Strauss börjar plotta
ett sätt att avskräcka Oppenheimer.
Och hur gör han det?
Lewis Strauss fokuserar på Oppenheimers förening
med vänstervänner
under 1930-talet i Berkeley.
"Kommunism."
Vilka är ett systems apostlar
som försöker förstöra den amerikanska livsstilen?
Under andra världskriget var Sovjetunionen vår allierade.
Och den där känslan av att vara kommunist
eller att umgås med kommunister var inget
det ansågs så illa.
Det var inte förrän det kalla kriget
att helt plötsligt, i efterhand,
vem som helst med någon form av arv från ett kommunistiskt förflutet
är nu ett säkerhetshot.
Om det inte fanns några kommunister i vår regering,
varför försenade vi i 18 månader,
fördröja vår forskning om vätebomben?
Det var från sådana attityder
som slutligen ledde till att regeringen beslutade
de var tvungna att dra Oppenheimers säkerhetstillstånd.
Han skulle få ge upp
sin säkerhetsprövning inom 30 dagar eller be om att bli hörd.
Han kände att han inte kunde ge upp sitt säkerhetstillstånd.
Han kunde inte hålla med dem
att han inte var lämplig att tjäna sin regering.
Han borde ha sagt åt dem att gå vilse.
Han borde ha sagt, "Jag är atombomben.
"Jag vann andra världskriget.
Dra åt helvete."
Av någon anledning sa han inte åt dem att gå vilse.
Han bestämde sig för att bekämpa det.
Och innan han går ner till Washington,
han träffar Einstein
att berätta för honom att han kommer att vara frånvarande i några veckor,
och Einsteins reaktion är ganska uppseendeväckande.
Albert säger, "Men, Robert, du är Mr. Atomic.
"Du behöver dem inte. De behöver dig.
Gå bara iväg. Varför ska du gå igenom det här?"
Och Oppenheimer skakar på huvudet och säger tydligen till Albert:
"Nja, du förstår inte."
Och han går därifrån,
och Einstein vänder sig till sin sekreterare och säger:
"Det går en nar."
Jiddisch för en dåre.
Världens uppmärksamhet riktades den här veckan
på Atomic Energy Commission- byggnaden i Washington,
där en tremannastyrelse inledde särskilda utfrågningar
på säkerhetsakten för Dr J. Robert Oppenheimer,
kärnkraftsforskaren som utvecklade den första A-bomben.
Säkerhetsförhandlingen startar, och det blir snabbt klart
att detta inte bara är en säkerhetsförhandling.
Det här är en rättegång.
Det finns en ny laddning
att vetenskapsmannen motsatte sig utvecklingen av H-bomben.
Däcket är staplat mot honom, och det är fult.
De avlyssnar hans konversationer
med sin advokat olagligt och ge det till åklagaren
så att de vet exakt vad som kommer att hända.
De kan titta på hemligstämplade FBI-filer.
Det är han inte för att han inte har tillstånd,
och han kan inte titta på sin egen FBI-fil som ett resultat.
Oppenheimers engagemang med Jean Tatlock,
frågan om hans bror hade varit kommunist
och fortfarande var,
det var de saker de drog ut ur filerna.
Ett av de mest fördömliga bevisen
som togs fram var
det faktum att det under kriget hade förekommit ett samtal
hemma i Berkeley med Haakon Chevalier,
hans gamla vän, som hade nämnt för honom
att det kanske fanns ett sätt att han kunde
läcka information om atomprojektet han arbetade med
till sovjetiska tjänstemän.
Nu hade Oppenheimer avfärdat det vid den tiden,
men han hade inte anmält händelsen.
Han visste att han redan var på tunn is med säkerhetsfolk,
att han var misstänkt på grund av sina kommunistiska band.
Så han försökte hålla sig borta från varmt vatten.
Problemet var att i efterföljande samtal
med Los Alamos säkerhetsfolk, hade han berättat mycket undvikande, vagt
redogörelser för denna konversation, en efter en.
Och när de konfronterade Oppenheimer
med dessa undvikande versioner frågade de honom,
"Varför gjorde du det här?
Varför skulle du inte ha varit rättfram?"
Han sa: "Jag var en idiot."
Och på sätt och vis beseglade han sitt eget öde då.
Han föll isär.
Han försökte vittna, men han föll verkligen samman.
Han har nästan ett nytt nervsammanbrott,
som det han gick igenom som ung.
Han är konstigt stoisk, som om han var i ishuset
när han var en ung pojke som plågades
av sina sommarcampare.
Han har sagt upp sig och försvarar sig inte riktigt.
En person som liksom satt spikarna i sin kista, förstås,
var Edward Teller.
Teller vittnade mot Oppenheimer.
Han sa att han trodde att han skulle må bättre
om landets säkerhet
var i andra händer än Oppenheimers.
Och en av forskarna som var nära Oppenheimer sa
det gällde att inte bara hugga Oppenheimer i ryggen
men vrider bladet.
När han skulle gå,
han gick upp för att skaka Oppenheimers hand
och sa: "Jag är ledsen."
Och Oppenheimer såg honom i ögonen och sa:
"Edward, efter det du just sa,
Jag vet inte vad det betyder."
Han var uppenbarligen en mycket, mycket lysande man,
men jag tror att han kan ha underskattat
kraften i etablissemanget, maskinen,
och en individs oförmåga
att stå emot det.
Resultatet var att vänta.
Dr. J. Robert Oppenheimer,
den berömda vetenskapsmannen vars avstängning denna vecka
av Atomenergikommissionen överraskade nationen.
De röstade för att frånta Oppenheimer hans säkerhetsgodkännande.
Detta var förstasidesnyheter i tidningar över hela landet.
Att han hade rekommenderat kommunister
som arbetar med A-bomben, planerar H-bomben.
Hans fru, eh, var visserligen, eh,
en tjänsteman från kommunistpartiet,
broder en mycket aktiv kommunist.
Han blev en politisk paria.
Och det fick en kyla
genom det vetenskapliga samfundet.
Om de kunde ta ner den mest kända atomforskaren
på planeten jorden, då är vi alla sårbara.
Det skickade ett riktigt fult meddelande
till alla arbetande vetenskapsmän
att akta sig för att väga in i politiska frågor.
Och det här är en hemsk sak eftersom vi behöver deras expertis.
Och ändå Oppenheimerrättegången
gjorde det svårt.
Efter säkerhetsprövningen,
Oppenheimer var aldrig samma kille igen.
Han var en slags ihålig man efter det.
Vad vi säger inom familjen är
det sårade hans känslor.
Han gillade det inte, men han pratade inte om det.
Han gjorde aldrig ett uttalande om det offentligt.
Han bad aldrig om ursäkt,
och han drog sig tillbaka dit han kom ifrån.
Han behöll fortfarande sitt jobb på Princeton,
men han gjorde inte mer fysik.
Det var typ sorgliga år.
Och professor Einstein är fortfarande här också, eller hur?
Åh, ja. Det är han verkligen. Det är han verkligen. Äh...
Ringer han dig någonsin på telefon?
Hmm, ibland.
Jag tror att han... han ringer mig,
eh, när han läser i tidningarna
något med mig som han inte gillar,
och han ringer upp mig och-och säger,
"Det är okej. Det är helt rätt."
Han hade tappat kämpaglöden.
Han skulle inte ha något att göra med att kommentera
om någon av dagens frågor relaterade till kärnvapen.
Dr. Oppenheimer, kan du berätta för oss vad dina tankar är
om vad vår atompolitik ska vara?
Nej, det kan jag inte göra.
Jag är inte... inte tillräckligt nära fakta,
och jag är inte tillräckligt nära
till tankarna hos dem som oroar sig för det.
Hans Bethe sa till mig en gång att
"Oppenheimer var smartare än någon av oss andra."
Han vann inget Nobelpris.
Hur kunde denna man, som uppenbarligen överglänste
några av 1900-talets största fysiker ,
har inte varit mer framgångsrik i sitt arbete... fysik...
än han var?
Du kan inte prata om Oppenheimer
när du inte pratar om hans vetenskap.
Det var delen av hans liv.
När han pratar om vad han älskar,
det var det där mänskliga med att sprida kunskap.
Detta är negativa partiklar,
neutral, dubbelladdad, positiv och positiv...
Hans arbete med svarta hål
borde ha gett honom ett Nobelpris.
1939 skrev Oppenheimer den första tidningen
identifiera idén om kollapsande stjärnor, ett svart hål.
Så svarta hål var hans ursprungliga idé.
Jag menar, det är ganska fantastiskt.
Och om ett riktigt svart hål
hade identifierats innan han dog...
...han förmodligen skulle ha vunnit ett Nobelpris för det arbetet.
1966,
han fick diagnosen esofaguscancer.
All rökning genom åren hade kommit till honom.
Och han dog i början av 67.
Oppenheimers livshistoria,
det är historien om 1900-talet.
Det är historien om vår kärnkraftsålder
som vi fortfarande lever med,
och det är en historia som är oavslutad.
Kommer alltid att vara oavslutat.
Vi har hans bomb.
Hans bomb är med oss.
Och vi kan diskutera hans medlemskap i kommunistpartiet
eller så kan vi diskutera etiken
att bomba civila i Hiroshima tills vi släpper,
men faktum är att vi har kärnvapen.
Det är arvet.
Och att kontrollera de här vapnen, det är en oändlig kamp.
Det var så hemskt med en babybomb.
Nu har de så mycket mer dödliga kärnvapen.
Det pratas mycket om
bli av med atomvapen.
Jag har en djup sympati med det.
Snälla, låt oss försöka hitta en gemensam grund.
Jag är säker på att om Oppie levde idag så skulle han hålla med mig.
...två ett.
Men vi får inte lura oss själva.
Världen kommer inte att bli sig lik
oavsett vad vi gör med atombomber,
eftersom kunskapen om hur man gör dem inte kan exorciseras.
Fysikern J. Robert Oppenheimer
är kanske mest känd som atombombens fader.
Allt eftersom tiden har gått,
det finns några nya bedömningar av hans roll i historien.
I slutet av 2022, Department of Energy
beslutade att frånträda beslutet att hålla säkerhetsförhören.
Den nationella tragedin är att denna utfrågning,
denna McCarthy-erans häxjakt, materialiserades i första hand.
Den typen av saker är inte tänkt att hända
i ett land som detta.
Detta är ett så viktigt och efterlängtat steg.
Men samtidigt är det lite sorgligt,
eftersom detta är något som J. Robert Oppenheimer
kommer inte att få uppleva personligen.
Vetenskapen har djupt förändrats
villkoren för människans liv,
både materiellt och andligt sätt .
Jag tror att vi fortfarande pratar om Oppenheimer
för att han var så inflytelserik.
Vi har denna respekt och rädsla för vetenskapen.
Och Oppenheimer representerade båda sidor av det, helt klart.
Utan tvekan förändrade han världen.
Och han förändrade världen för alltid.
Det finns ingen återvändo.
Men vi vet att så länge män är fria att fråga vad de vill,
fria att säga vad de tycker, fria att tycka vad de måste,
vetenskapen kommer aldrig att gå tillbaka,
och friheten själv kommer aldrig att gå helt förlorad.