Tavaliselt pole mul õrna aimugi, millega alustada,
aga te andsite mulle idee, millega alustada.
Ja mis see oli?
Te küsisite minult meie suhte iseloomu kohta.
See läks kaugemale. Küsimus oli: „Kes te olete?“
Sest ma olen teie filme vaadanud.
Mõnikord olete viirastuslik kuju, teinekord olete jumal.
Ja mõnikord olete kohal.
Mul oli vaja teada, kellega räägin. Kas te olete mu sõber laagrilõkke ääres?
Kas olete võõras mees bussis?
Kes te olete?
See on etenduskunst.
Tuleb teada, kas esinete ametiühingule, elitaarsele publikule.
Tuleb teada vähemalt midagi vestluskaaslase ambitsioonidest.
Ja kui ma ei oska sellele vastata?
Mitte et ma ei tahaks, aga äkki ei oska.
Sel juhul jätkame võitlust, et välja selgitada, kes te olete.
Algul sõjaväeluures teenides
viisin ma läbi palju intervjuusid, mis olid ühtlasi ülekuulamised.
Selle suhte puhul tekib otsekohe sõltuvus minust, ülekuulajast.
„Kas teie emaga on kõik hästi? Kas tahate, et helistan teile koju?“
See side, tegelik või kunstlik, tekitab arutelu.
Kõigepealt kinnitus, et mina olen ainus inimene, kes teil on.
Sõltuvussuhte loomine?
Nende ülekuulajast sõltuvusse panemine, jah.
Kui sa soovid väljendada midagi, mis ei tarvitse tõsi olla,
ja sa tead, et see pole tõsi, siis see on algus.
TÄIUSLIK SPIOON
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
„Peaaegu kõigil mu raamatutel on „Tuvitunnel“
mingil hetkel tööpealkirjaks olnud.“
TUVITUNNEL JOHN LE CARRÉ
„Selle päritolu on lihtne selgitada.
Ma olin teismeline, kui isa otsustas võtta mind kaasa
Monte Carlosse ühele oma kasiinos käigule.
Vana kasiino lähedal oli laskurklubi.
Selle ees oli mururiba
ja merevaatega lasketiir.
Muru all olid väikesed tunnelid...
SPIOON, KES PÄÄSES KÜLMA KÄEST
...mis merekaldal kõrvuti avanesid.
Tunnelitesse topiti elus tuvid,
kes koorusid ja püüti kinni kasiino katusel.
Nende ülesanne oli mööda kottpimedat tunnelit laperdada,
kuni nad lendasid välja Vahemere taevasse
sihtmärkidena ennast täissöönud jahtivatele härrasmeestele...“
Seis! Seis!
„...kes jahipüssidega juba ootel olid.
Tuvid, kes pihta ei saanud või keda haavlid vaid riivasid,
naasid oma sünnikohta kasiino katusel,
kus neid ootasid samad püünised.
Miks just see pilt on mind nii kaua kummitanud,
peaks kuulajale
palju selgem olema kui mulle endale.“
David Cornwelli nimi on ilmselt enamikule teist tundmatu.
Ta on saladuste ekspert, oli ka ise spioon,
ja on kirjutanud üle 20 raamatu, mis said peaaegu kõik menukiteks
varjunime John le Carré all kirjutatult.
TUNTUD ROMAANIKIRJANIK
Cornwell on varsti üle 50 aasta topeltelu elanud
ja annab harva intervjuusid.
SPIOONILOOD LE CARRÉ STIILIS
Reetmine lummab mind.
Ma olen elanud üle lõputu reetmise ajastu.
Salamaailma sisenedes teenisin ma kahes agentuuris,
mida reedeti täiel määral.
Ma tundsin ennast lapsena reedetuna.
Ma tunnen, et reetsin ise inimesi.
Nagu paljud kunstiinimesed,
olen ma elanud varajasest lapsepõlvest saadik fantaasiamullis.
Mulle ei piisanud salamaailmast.
Ma tegin seda tööd väga vähe. Olin seal algaja, mulle ei räägitud palju.
Seega leiutasin ma salamaailma uuesti ja täitsin selle oma inimestega.
SURNUTE KUTSUNG
Paljudes lugudes on ullikesi ja niiditõmbajaid.
SMILEY MEESKOND
Neid, kes kontrollivad mängu, ja neid, keda kontrollitakse.
Nüüd me räägime mu lapsepõlvest.
Minu isa oli usalduspettur.
Elu oli lava.
Kus teesklus oli kõige tähtsam.
Lavalt eemal olla oli igav.
Ja riskimine tekitas sõltuvust.
Aga kõige külgetõmbavam oli iseloomu löödud tempel.
Tõest me ei rääkinud.
Veendumustest me ei rääkinud.
Kas te tundsite ennast petetuna?
Ei, ma liitusin temaga. Ma liitusin.
Ma lihvisin oma esinemist, õppisin naljakaid lugusid rääkima. Ärplesin.
Avastasin varakult, et inimestes pole tuuma.
Ma ei saanud ise petta. Mind kutsuti teisi inimesi petma.
Kui me kolisime, ei maksnud me kunagi arveid.
Pidime majas tuled kustutama,
sest keegi otsis mu isa Ronniet taga.
Sel ajal mulle tundus, et kõik elavad nii.
Need pole raske lapsepõlve lood.
Graham Greene kirjutas, ja ma tsiteerin teda tihti:
„Lapsepõlv on kirjaniku krediidiliin.“
See pole hala, vaid endasse süüvimine.
„Ma olen näinud maja, kus ma sündisin,
aga mina eelistan näha sünnimajana
ühte teist maja, mis ehitati minu fantaasiates.
See on punastest tellistest, varisev ja lammutamisele määratud,
katkiste akendega, „müüa“ sildiga ja vana vanniga aias.
Koht, kuhu lapsed ennast peidavad, mitte ei sünni seal.
Aga seal ma siiski sündisin, nagu mu kujutlusvõime kinnitab.
Ma sündisin pööningul pruunide pappkastide virna vahel,
mida mu isa plehku pannes endaga alati kaasa vedas.
Minu ema lamab välivoodil, annab endast armetult parima,
mida iganes see endast kujutab.
Nõnda ma sünnin...
ja mind pakitakse ema väheste asjade sekka,
sest meil on järjekordselt kohtutäitur külas käinud
ja me reisime vähese pagasiga.
Pakiruumi kaas keeratakse väljastpoolt lukku.
Ma olen juba jooksus. Ja olen sellest peale jooksus olnud.“
Minu ema kadus, kui ma olin viiene.
Mul puudus temaga igasugune suhe.
Oli palju asendusemasid, kes mu isa käte vahelt läbi käisid.
Üks konkreetne kasuema, kes oli väga kangelaslik,
rihtis mõneks ajaks laeva kurssi.
MINU EMA OLIVE
Minu ema oli mõistatus.
Sest kunagi ei tulnud välja, mis temast sai.
Kas ta oli surnud või elus?
Ronniele ei meeldinud karm tõde.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK REŽISSÖÖR JOHN IRVIN
Ma kohtusin emaga 21-aastaselt.
Ma kirjutasin ema vennale, kes kirjutas vastu:
„See on tema aadress. Ära talle ütle, et mina selle andsin.“
Seega kirjutasin emale: „Sinu vend ütles mulle...“
Ma tundsin, et see keeld ei kohusta mind millekski.
Kas te arvasite, et ta kahetseb teie ja te venna hülgamist?
Kui ma temaga kohtusin, küsisin, mida ta asjast arvab.
Ja ta vastas sellele siis ja ka alati pärastpoole,
et minu isaga oli talumatu koos elada,
et ta tüdines armukestest, keda Ronnie koju vedas.
Et tal polnud mitte kunagi raha.
Ja emale ei meeldinud pätid, kes Ronnie elust läbi käisid.
Ema ütles, et kui ta oleks üritanud midagi muud teha,
siis tundis isa nii ohtralt häid advokaate, mis on ka tõsi,
et emal poleks abielukohtus lootustki olnud.
Seega loobus ta kõigest ja otsustas tolmu jalgelt pühkida.
Kas te mäletate päeva, millal ema lahkus? - Ei.
Kui sa kavatsed oma lapsed maha jätta, siis sel õhtul,
kui valge kohver on pakitud,
kas annad neile hüvastijätumusi?
Kas ta tuli tuppa, kus me magasime? Et meid viimast korda vaadata?
Mina kujutan seda nii ette. Ma kujutan ette, et ta tegi seda.
Te saite tema kohvri.
Kui ta suri,
nägin ma ilusat valgest nahast Harrodsi kohvrit,
millel oli siidvooderdus.
Väljas olid tema nimetähed OMC, Olive Moore Cornwell.
See pidi olema kohver, millesse ta oma rõivad pakkis.
Ma kujutasin ette, millised imelised hilbud selles olid.
Ja kõige võrratumad rõivad.
ALUMISELT KORRUSELT LEIAB DAAM KÕIK VAJALIKUD REISIKOHVRID.
Ta läks sellega vaesusesse.
Ta põgenes koos rahatu mehega.
Kujutan ette, kuidas kohver lahti pakiti
ja viimasedki luksusesemed viimaks kulusid.
Ma jätsin kohvri alles. See on ainus mälestusese.
Füüsiline tõend, et see tõesti juhtus.
Mida kohver teile tähendas? Miks see alles jätta?
Ma süüdistasin seda oma peas kui vandeseltslast,
mis aitas emal ühel õhtul salaja kodust lahkuda.
Minu jaoks on see ajalugu.
Ema oli emotsionaalselt läbitungimatu.
Ma ei kuulnud teda kunagi tõsist tunnet väljendamas.
Aga kui ta oma viimaseks eluaastaks vanadekodusse läks,
punus ta põetajatele fantaasia.
Ta kirjeldas põetajatele, kuidas ta oli meile emana lojaalne.
Kuidas me pikalt koos elasime ja lõbutsesime.
Ta täitis enda jaoks need vahepealsed aastad.
Ja kui ma ta surivoodil viibisin,
oli see irooniline hetk, sest ta pidas mind mu isaks.
Ta ütles: „Sa ei toonud mulle kunagi orhideesid.“
Ma arvan, et see oli viide mõnele ta teisele armuloole.
Ma ei saa kunagi teada.
Küsisin: „Mis värvi sulle meeldivad?“
Ta ütles: „Vahet pole, ma pole neid näinud. Too mulle orhidee.“
RONNIE ÕUKONNAS POJA KRIMINAALNE EKSIRÄNNAK
AUTOR JOHN LE CARRÉ
Kõik armastasid Ronniet tema elu lõpuni. Ka need, keda ta röövis.
PETTURI POEG JOHN LE CARRÉ
VALIGE RONNIE CORNWELL
Kui ta laval inimesi ahvatles,
uskus ta täielikult sellesse, mida teeb ja ütleb.
Need tohutu sarmi pursked
ja tema veenmisvõime tekitasid hetki, millal ta ennast tõelisena tundis.
„Poeg? Kui minu üle kohut mõistetakse, sest seda tehakse kunagi kindlasti,
mõistetakse kohut selle üle, kuidas ma sind ja su venda Tonyt kohtlesin.
See on Jumala tahe.“
Jumal oli tema suur sõber.
Ma ei tea, kas ta ise Jumalat uskus, aga ta oli kindel, et Jumal usub temasse.
Need erakordsed ja geniaalsed pettused
kuulusid tema ja Jumala arupidamise juurde.
„Kas ma pääsen sellest puhtalt? Kas ma tollest pääsen puhtalt?“
Kauples Jumalaga.
Ma arvan, et ta vedas pigem Jumalaga kihla.
„Kuidas oleks, kui ma nii palju lauale panen?“
Ronnie tahtis alati, isegi kui oli vaja varastada, laenata või pistist pakkuda,
et ma saaksin eliithariduse.
Ma omandasin selle klassi maneerid ja hoiakud, kuhu ma ei kuulunud.
Ma õppisin seda ja tundsin alatasa solvumist.
Ma vihkasin mõnikord klassi, kuhu mind oli määratud.
Olin vaenlase maa-alal.
Aga ma õppisin hästi riides käima. Ma õppisin hästi rääkima.
Ma muutsin ennast nende sarnaseks, aga ei tundnud ennast nende sarnasena.
POJAD JA NUHID „MA TEAN, KES SA OLED,“
Juba varajasest noorusest olin väike spioon.
Kui Ronnie kodust lahkus, nuhkisin ringi.
Ma ei teadnud, mida maailm varjab.
10. NÕUDEKIRI
Kui inkassaatorid tulid, siis kadusid mu mänguasjad.
Mööbel kadus. Naised kadusid.
Emad kadusid.
KÕRGEM KOHUS ERAISIKU PANKROT
Kui Ronniel oli tõsine hirm,
käskis ta majas tuled kustutada,
autod tagahoovi ajada.
Siis ei kartnud ta politseid, vaid maffiat.
Armukade süda Oh, armukade süda
Ära tuksu enam
Kas sa ei näe, mis kahju Sa oled teinud...
Kui ta suri, oli tal kontor Jermyn Streetil.
Ülemisel korrusel elasid lõbunaised.
Kes olid alati valmis talle vorsti küpsetama, nagu ta väljendus.
Tal oli kaks Ford Zephyri autot,
maja Henleys, maja Chelseas Tite Streetil.
Ma ei tea, mispärast.
Ja tal oli see kontor.
Me ei leidnud tema taskutest, tema lauasahtlitest
piisavalt raha, et töötajatele nädala lõpuni maksta. Tal polnud raha.
Tal oli traavel Prantsusmaal Maisons-Laffitte'is,
paar traavlit Iirimaal.
Te kutsusite neid „eikunagiteks“.
Eikunagid.
Tal oli maailmameistriks tulnud džoki Gordon Richards.
Kui Gordon pensionile läks, valis ta Ronniele oksjonil traavleid,
ja kunagi ta maksis nende eest.
Tema suur rõõm oli Ascotil käia, kui tema traavel osales.
Ronnie jõudis punkti, kus kihlveovahendajate punt
ei lubanud teda enam hipodroomile.
Nende jõumehed aitasid tal seda mõista.
Sest hoia alt, kui lähed hipodroomile nii,
et võlad on tasumata.
Mind saadeti sularaha täis kohvriga
seda kihlveovahendajatele jagama.
Vau! Rupert kihutab teistest ette!
Ta pani ühele traavlile mu poolvenna nime.
Ta osales Cesarewitchil.
Ühtäkki tabas meid tõeline rahauputus.
Aitäh, poisid.
Ma istusin kohvriga rongis.
Suurt kasvu mees astus mu juurde.
Sa oled Ronnie Cornwelli poeg?
Ära enam nii tee, poja.
Ja ta puudutas mu nina.
Ja kui ma tagasi jõudsin, siis Ronnie juba ootas.
Ja ta luges ja luges raha üle
ega suutnud uskuda, et ma ei võtnud midagi endale.
No nii, poiss.
Näita taskud ette. Näita, mida sa teinud oled.
Ja ma sain vist lõpuks viieka, sest olin hea poiss.
Kas teie isa oli pettunud, et te matti ei võtnud?
See oli hämmeldus, mis...
„Sa ei saa nii hea olla,“ mõtles ta.
„Keegi pole. See pole inimloomuses.“
Aga kas see polnud väga romantiline lapsepõlv?
Jah. Ma pean tõesti rõhutama,
et mida iganes ma hiljem avastasin,
ja millest iganes ma pealtnäha ilma jäin, emadest ja muust,
oli see hirmus põnev.
Me pole veel maininud, et minust pidi saama kõrgem advokaat.
Ja minu vanemast vennast pidi saama jurist.
Mul oli kindel soov Oxfordi minna ja mulle pakutigi seal kohta.
Ronnie tahtis teada, mille eest ta maksab.
Ma ütlesin argpüksina, et lähen juurat õppima.
Ja kui ta siis kuskilt kuulis, et ma õpin hoopis keeli,
lendas ta mu juhendajale peale ja nõudis, kuidas küll nii läks.
Kas see oli nende või minu süü?
VANEMJUHENDAJALT
Minu juhendaja Vivian Green saatis ta uksest välja.
JUHENDAJA ARUANNE CORNWELL ON ESMAKLASSILINE MEES.
SISSEASTUMISAVALDUS
Ma õppisin aga keeli edasi.
D. J. M. CORNWELL - 1952 MOODSAD KEELED
Minu teise kursuse keskel tabas teda väga dramaatiline pankrot.
See oli hiiglaslik võlg, 1,25 miljonit naela.
Oxfordi Westminster Bank keeldus siis omatahtsi
minu kontot hoidmast ja sulges selle.
Ma olin oma toonase tüdrukuga väga lähedane olnud ja otsustasime abielluda.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
Ma läksin õpetajaks suvalisse erakooli.
Ja just seda erakooli kirjeldasin ma enda arust
romaani „Plekksepp, rätsep, sõdur, nuhk“ alguses.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
Me elasime tõelises vaesuses,
välikemmerg oli õue peal ja nii edasi, meil oli plekist vann.
Ja siis, minu arust kangelaslikult,
lasi Vivian Green kolledžil mind tagasi kutsuda.
Ja nad leidsid kuidagi mu õppemaksu raha.
Me läksime tagasi ja nad leidsid meile suure korteri. Elu tegi kannapöörde.
Institutsiooni tõmme tuli tagasi,
kui Eton kutsus mind parima klassi õpetajaks.
Ma arvasin, et jään elu lõpuni Etoni kooliõpetajaks.
Kahe aastaga sai mul sellest kõrini.
Ja mind meelitasid spioonid, nii et kavatsesin elu lõpuni spiooniks jääda.
Salateenistusse on väga keeruline inimesi värvata.
Tuleb otsida kedagi, kes on pisut paha,
ent samas lojaalne.
On üks teatav inimtüüp, ja mina sobisin ideaalselt.
Lendasin varakult pesast välja.
Internaatkool.
Varane sõltumatuse vaim.
Ent ma ihkasin institutsiooni tiiva alla.
Ma näen ikka veel, et mu elu oli tiiva alla minekute ja pääsemiste jada.
Ma liitusin ühe luureagentuuriga, pettusin selles.
Kolisin teise, pettusin selles.
Ma olin külmas sõjas pettunud, mis käis lihtsalt,
kui vaatasid Lääne-Saksamaal ringi kõndivaid natse.
Tegelikult ka Ida-Saksamaal.
Mille nimel me üldse sõdisime?
Nagu polekski sõda olnud?
Selline tunne oli küll.
Pealesurutud unustamise jõud oli erakordne.
Mind saadeti diplomaadi kattevarjus Lääne-Saksamaale.
Ja see oli üks suuri vedamisi mu elus,
sest ma nägin pealt Berliini müüri kerkimist.
Berliinis oli Ida ja Lääne vastasseis kõige pinevam.
Pinged olid pidevad. Need mõjutasid kõiki.
Ärevil maailma tähelepanu on Berliini koondunud.
Idast saavad tulema viimased põgenikuhordid,
sest kommunistlik Saksa režiim valmistub piiri sulgema.
Vabaduse äärealadele saabub nüüd varjupaika otsima 1500 inimest päevas.
TE LAHKUTE AMEERIKA SEKTORIST
Ma läksin Berliini ja nägin ise, mis seal toimus.
Suured draamad leidsid aset enne müüri ehitamist.
Lääne-Saksa tuletõrjujad hoidsid oma linu mõne hoone all.
Inimesed hüppasid sinna peale.
Need olid südantlõhestavad stseenid.
BERLIINI MÜÜR ON HÄBIVÄÄRNE SÜMBOL
BERLIINI MÜÜR KÜLMA SÕJA RINDEJOONEL
Kuidas te selle nägemisele emotsionaalselt reageerisite?
Viha, tülgastuse ja empaatia seguga.
Mulle oli see verstapostiks.
See andis tõuke kirjutada „Spioon, kes pääses külma käest“.
Proovikivi maailma mõistmiseks?
See pigem kinnitas seda, kuidas ma maailma mõistsin.
See oli inimliku võitluse hullumeelsuse kõige rõvedam sümbol.
Mulle tundus, et nii Ida kui Lääs
leiutasid vaenlase, keda nad vajasid.
ÜHINE VÕIT!
See sujuv üleminek antinatsismilt antikommunismile.
ÜHISELT LÄMMATAME HITLERISMI
PEATAGE KOMMUNISM! SEE ON IGAÜHE KOHUS
BERLIIN
Ma naasin Berliinist.
Ma teadsin, et tahan sellest tugeva romaani kirjutada.
Oli suvi. Ma töötasin peamiselt aias.
Lapsed jooksid ringi.
Ma alustasin kell neli-viis hommikul.
Ja minus pulbitsesid veri ja raev.
Ma leidsin muinasloo, mis sobis minu eesmärkidega.
Sündis „Spioon, kes pääses külma käest“.
Kes spioonid sinu arust on?
Moraalsed filosoofid, kes võrdlevad kõike Jumala või Karl Marxi õpetustega?
Üldse mitte. Nad on kari minusuguseid räpaseid tõpranägusid.
Nannipunnid, joomarid, lillad, tuhvlialused abikaasad,
riigiametnikud, kes ilmestavad oma tüütut elu kauboi- ja indiaanlasemänguga.
Arvad, et nad on mungad, kes vaevad õiget ja valet?
Kirjanik, kes on praegu kõige sensatsioonilisem,
kannab päris nime David Cornwell,
ent meie tunneme teda paremini kui John le Carréd.
Mitu eksemplari „Spiooni, kes pääses külma käest“ müüdi?
Kõik trükid kokku, raamatuklubi, paberkaantega väljaanne, üle maailma,
väidetavalt 12-15 miljonit.
SPIOON, KES PÄÄSES KÜLMA KÄEST
Ma saan aru, et „Spiooni“ edu oli üllatav.
NELI KUUD AMEERIKA NR 1 MENUK!
1. SPIOON, KES PÄÄSES KÜLMA KÄEST
See ei üllatanud mind selles mõttes, et mulle tundus
pärast selle lõpetamist, et kirjutasin midagi,
mis väljendab väga hästi minu tundeid,
ja sellel võib müügiedu olla.
JOHN LE CARRÉ ON PARIM KIRJANIK...
Agendi ja kirjastaja esimesed kommentaarid viitasid müügiedule.
Ärge unustage, mis kontekstis see avaldati.
Sel ajal valitses kõikjal James Bond.
Ma imetlen teie vedamist, härra...
Bond. James Bond.
Reaalsus, mida kajastasid uudised
ja kõik sündmused, mis meie ümber aset leidsid,
oli see, et spioonid on üksildaste otsustajate rääbakas armee.
Mina pakkusin sellele vastumürki.
Selle puudus, ja selle murekohaga olen ma siiamaani elanud,
oli kujutada salateenistust nii kuradi hiilgavana.
Samas kui me olime sel ajal juba halvatud organisatsioon,
mille oleks võinud vabalt laiali saata ja uuesti moodustada.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
„Kui sinu elu missiooniks on leida reetureid,
neid enda poole üle meelitada,
siis ei saa kurta, kui su enda mees
osutub kellegi teise palgal olevaks.
Kui ma kirjutasin romaani „Plekksepp, rätsep, sõdur, nuhk“,
valgustas mu teed Kim Philby hämar lamp.
MI6 geniaalne endine vastuluurejuht.
Kunagi peeti teda tulevaseks luurejuhiks, kuid tegelikult oli ta Vene spioon.“
ENDINE BRITI DIPLOMAAT OLI VENEMAA SPIOON
Kui minu teenistus Lääne-Saksamaal oli poole peal,
teatati Philby ülejooksmisest.
Tema kadumisest Beirutis ja Moskvas väljailmumisest.
See vapustas toonase salateenistuse eetikat.
Keegi jälitab meid.
Küsimus on, kas MI5 või MI6 soovisid ta lahkumist.
Keegi ei soovinud sellist tähelepanu. See oli tohutu probleem.
Väga mõjukas endine spioon oleks kohtu alla antud.
See oleks teinud üleriiklikku kahju ja väga vähe saavutanud.
Kainelt järele mõeldes tänasid võimud selle eest jumalat.
Tänasid jumalat? Nii et nad lasid tal põgeneda?
Jah.
Aitäh, seltsimees.
Philby ülejooksmine oli nuga toonase
riigiaparaadi südamesse.
Ta oli Westminsteri poiss.
Ta kuulus Inglise ühiskonna siseringi.
Sestap eirasidki inimesed
Philby päris ilmselget minevikku.
ÜLISALAJANE
Poleks olnud keeruline tõestada,
et ta puutus kommunistidega juba varakult kokku.
Ta abiellus Viinis kommunistist naisega.
PHILBY ESIMENE NAINE
Neid asju oli võimalik eirata, sest ta on... ta on üks meist.
Philby tausta põhjalikumalt süüvides
oleks võinud öelda, et see mees...
Ta oli pisut kahtlane, seda polnud vaja.
Aga vastupidi, tema oli üdini sarmikas
ja ta nautis ninapidi vedamist.
ÜLISALAJANE JA ISIKLIK
„Mängu sekkus Nicholas Elliott, Philby lojaalseim sõber, usaldusisik,
pühendunud relvavend sõjas ja rahus. Etoni poiss.
Etoni endise direktori poeg, seikleja, alpinist ja tainapea.
Elliott oli teinud oma elu jooksul palju erakordseid asju,
kuid kahtlemata oli kõige valusam istuda Beirutis vastamisi
oma lähedase sõbra, kolleegi ja juhendaja Kim Philbyga,
ja kuulda tema ülestunnistust, et ta oli Nõukogude spioon
kõigi nende aastate vältel, kui nad tuttavad olid.“
Nick Elliott rääkis mulle, et kui ta läks Beirutisse Philbyga intervjuud tegema
ja Philbylt ülestunnistust saama...
Ta ütles, et kui ta topeltmängu ei mänginud,
oli ta ülimalt üksildane.
Talle tundus, et elu muutus tüütuks.
Tema puhul oli peamine sõltuvus reetmisest.
Ja ta reetis tegelikult kõiki juba lapsepõlvest peale.
TÕDE ON VÄLJAMÕELDISEST VEIDRAM
Sõna „topeltagent“ kasutatakse tihti valesti.
Ajakirjandus kirjeldab Philbyt tihti topeltagendina.
Tegelikult oli Philby ilmselgelt
kõrgetasemeline ja vääritu reetur.
Mis vahet seal üldse on?
Tähendab, ta oli ilmselgelt venelaste spioon.
Topeltagendina oleks ta olnud venelaste spioon.
Aga meie oleksime venelasi petnud.
Ma tundsin Elliotti päris hästi. Ta oli pikka kasvu.
Kõrendlik keha, vihmakuued, prillid.
Etoni hääldus. Ta oli Etoni direktori poeg.
Terve suguvõsa oli Etonis käinud, väga aristokraatlik.
Kas te oskate ta häält teha?
Jah. Ma küsisin temalt: „Nick,
kui sa läksid Kimi vaatama, siis millised volitused sul olid?“
„Volitused, vanapoiss? Mis mõttes?“
„Millega sa teda ähvardasid?
Kas sul oli voli ta jõuga Londonisse tagasi tuua?“
„Kulla poiss, keegi ei tahtnud teda Londonisse.“
Ma küsisin: „Millega teda siis ähvardada sai?
Nick, räägi välja.“ Ta vastas:
„Ma ütlesin talle, et kui ta ei pihi,
siis pole ühtegi konsulaati, saatkonda,
firmat ega klubi terves Lähis-Idas,
kes temaga tegemist teeks.“
Ütlesin: „See lõi ta verest välja.“
„Jah.“
Ta mängis Inglise kõlupead,
aga ma ei tea, kas ta ka oli seda, nagu paljud väidavad.
Te kirjutasite küll:
„Philby pettis teisi osavalt.
Elliott pettis niisama osavalt iseennast.“
Hea, et seda ütlesin.
Ma väitsin alati,
et Philbyt sundis sedasi käituma instinkt, mitte kaine mõistus.
See põnevustunne, kui astud tänavale teadmises, mida sina tead ja nemad mitte.
Iga salaagent armastab selle enesekehtestatud skisofreenia rõõmu.
„Enesekehtestatud skisofreenia.“
Pidev kahepalgelisus.
Sa pead olema oma välise mina vastand.
Aga kas pole rõõmustav tunne tegelikult poliitikat teha?
Jah, minu arust on see joovastav rõõm.
Sensuaalne teekond,
mille jooksul tuleb oma õnne pidevalt proovile panna ja ellu jääda.
Muidugi saab ka tõeliselt midagi muuta.
Tunne, et oled universumi naba, kõditab edevust imeliselt.
Et saab edastada seda puhast kulda Nõukogude Liidule, oma peremeestele.
„Kas te nüüd armastate mind? Aga siis, kui ma teile selle annan?“
Ma kujutan väga hästi seda joovastavat tunnet ette.
Mitte minus, aga temas küll.
Härra le Carré, te olete kirjeldanud Kim Philbyt
„kättemaksjana, kes hävitas tsitadelli seestpoolt“.
Ta oli üks neist veidratest inimestest, kes sündis privilegeerituna
ja pani teatud mõttes pahaks talle sünniga kaasa antud eeliseid.
Ta on inimene, kes pidas ennast ühest küljest ühiskonnast paremaks,
teisalt aga ei suutnud ühiskonnale andestada, et sellesse olukorda sattus.
Ta oli minu arust endaga sõjajalal.
Kui ma 1988. aastal viimaks Moskvasse sõitsin,
osalesin ma peol, mille korraldas Nõukogude Kirjanike Liit.
PHILBY TOIMIKUD GENRIH BOROVIK
Seal viibis tähtis mees Genrih Borovik.
Borovik tuli mu juurde ja ütles:
„David, ma tahan tutvustada sulle oma väga head sõpra.
Ta on sinu raamatute imetleja.
Kim Philby.“
Ma vastasin, nii et mul sees keeras,
et pean suursaadikuga õhtusöögile minema
ja ma ei kujuta ette, et õhtustaksin ühel õhtul kuninganna esindajaga,
järgmisel õhtul aga kuninganna reeturiga.
Ma mõtlesin, et kurjus on tõesti olemas.
Keegi, kes oli nii pikalt pimesi Stalinit teeninud.
Kuidas võis ta teenida edasi sellist inimest ja sellist üritust
nagu Nõukogude kommunism, jäi mulle arusaamatuks.
Ta teadis kõige paremini, mida teeb.
Ta langes sõltuvuse küüsi, tundis reetmisest lõbu.
Selle tunde küüsi, et ta viib mõlemad otsad keskel kokku.
Ta oli maakera keskpaik. Ta mängis maailmaga.
See oli viimaks väga vähe ideoloogiaga seotud.
See võis ideoloogiana alata.
Pärast seda sai reetmisest sõltuvus.
Kui keegi oleks talle oma kassi paariks nädalaks hoida andnud,
oleks ta kuidagi ka kassi reetnud.
Mul oli Philbyga mingi seesmine side.
Omalaadne kiusatus
pöörata selg kõigele, mida sulle on õpetatud ja mida omandasid,
ja minna oma teed.
Ma mõistan, kuidas see Philbyga juhtus.
Ja ma tänan jumalat, et mina kunagi seda teed ei valinud.
Aga minu elus jõudis kätte hetk, kui ma näisin seisvat ristteel.
Minust oleks võinud saada väga halb mees.
Ja õnneks leidsin ma oma vargustele kodu.
KIRJANIKU ÜLESANNE ON VARASTADA ELUST
Kirjanik ongi pisut häälest ära ja teistsugune.
Tema loomise vahendid on üksildase inimese vahendid.
Ta laenab ning kurnab siit ja sealt kogemusi välja,
paneb need kokku ja püüab vormida nendest paki,
mida saab avalikkusele pakkuda.
Selles mõttes on ta illusionist.
Ja kui kõik pidevalt talle varrukasse piiluvad,
läheb ta trikk lörri.
Minu jaoks on kirjutamine iga kord eneseavastuse teekond.
Kuidas tegelased käituvad, esile kerkivad, kes nad on,
mis neis isu tekitab.
Nad ilmuvad tühjale lehele
ja räägivad mulle pisut sellest, kes ma ise olen.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
George Smileyst kirjutades on selge,
et ma kirjutan ideaalsest isast, keda mul polnud.
See on katse ennast teadvustada.
Väikesed pilguheidud sellesse, kes ma tegelikult olen.
Ma pole ennast analüüsida lasknud.
Kui ma enda kohta saladusi teaksin, siis ei saaks ma enam kirjutada.
Mida Bill Haydon teile enda kohta õpetas?
Ilmselt ma teadsin seda juba.
Ma teadsin seda ka Philby kohta.
Ja mõistagi on Philby teatud määral Haydoni eeskujuks.
Minus redutab instinkt,
mida ma pole enda teada kunagi rakendanud, kasutanud, käiku lasknud,
nimelt olla maailma kuningas, kelleks Haydon ennast pidas.
Kunagi oli aeg, millal salajasse maailma kuulumise rõõm,
lähedus kõigele, mis tegelikult aset leidis,
täitis mind juubeldustundega.
FAUST REŽISSÖÖR F. W. MURNAU
See on faustilikus mõttes maailma kõige sügavam sisu.
„Was die Welt im Innersten zusammenhält,“ on seal öeldud.
...mis hoiab maailma koos selle sügavaimas sisemuses...
SALAJANE PALVERÄNDUR
Siis on „Salajases palveränduris“ see meelt heitev lause:
„Teadmine, et kõige sisemises toas...“
„...polegi midagi.“ Jah.
Me usume miskipärast, et on olemas sisemine tuba,
kus poliitikat lihvitakse.
Mina arvan, et tulistatakse täiesti puusalt
päevast päeva ja tunnist tundi.
Ajalugu on kaos!
Ajalugu on kaos ja kui seega kujutada ette, nagu mina ehk kujutasin,
oma igaveses naiivsuses,
et inimeste käitumist juhib siiski mingi suur saladus...
Seda pole.
SMILEY MEESKOND REŽISSÖÖR SIMON LANGTON
„„Luuramine on igavene,“ kuulutas Smiley lihtsalt.
„Ükski maapealne karjäär pole totram sellest, mille sa valisid.
Sa oled parimas ametissemääramise eas veel täielik võhik.
Ja kui oled ameti selgeks saanud, ei saa keegi sind kuskile saata
ilma kaela riputatud ametikirjelduseta.
Vanad sportlased teavad, et nende parimad mängud olid hiilgeajal.
Hiilgevormis spioonid istuvad riiulil.
Ja siis, teatud vanuses,
otsid sa vastust.“
„Sa soovid leida sellest sisemisest toast rullikeeratud pärgamendi,
mis annaks teada, kes su elu üle otsustab, ja miks.
Aga oh häda, sest selleks ajaks
tead sa juba kõige paremini...
et see seesmine tuba on tühi.““
Seda lugedes pidasin ma seda sügavalt eksistentsiaalseks.
Kas seesmine tuba oleme me ise? Võibolla polegi seal midagi?
Minu puhul vastab see küll tõele. Ma ei saa rääkida kõigi teiste eest.
Ma usun, et me kõik elame osalisalt salajases võtmes,
mis puudutab meie ülemusi, meie perekondi, naisi, lapsi.
Me väljendame tihti suhtumist, mida ka usume,
võibolla intellektuaalselt, mitte emotsionaalselt.
Me tunneme ennast vaevu.
Mulle tundub, et spiooni kuju
on võimeline peaaegu lõputult teisi ära kasutama,
et kiskuda päevavalgele ühiskonna varjatud hoovusi.
IGAÜHES ON PISUT SPIOONI
OMA AJA PARIM SPIOONIKIRJANIK. VÕIMALIK, ET KÕIGI AEGADE.
Minu kogemus le Carréd lugedes on selline:
„Kas ma olen väljamõeldud maailmas? Või faktide maailmas?
Kas ma olen nende kahe veidras segus?“
Ma usun, et iga kunstnik, olgu ta kirjanik,
maalikunstnik või keegi teine,
peab oma tööd ainult teatud punktini selgitama.
Kui teil need küsimused tekkisid, siis te juba naudite seda.
Ma olen üritanud nende vestluste käigus
rääkida päris elust ammutamise protsessist.
Ma kirjutasin väga teadlikult romaani
„Täiuslik spioon“...
TÄIUSLIK SPIOON REŽISSÖÖR PETER SMITH
...mis pakkus minu elukäigust justkui paralleelse versiooni.
Ronnie asemel on seal Rick, minu asemel Magnus.
Ma ei saa täpselt öelda,
millal reaalsus läbi salaukse väljudes väljamõeldiseks muutub.
Ma pöördun pigem tagasi selle idee juurde,
et ma elan selles mullis ja lisan sinna asju.
OXFORDI DIPLOM
LUUREAGENTUUR
See on üksildane selles mõttes,
et sa ei jaga oma mõtteid kellegagi.
Sa lood seda salamisi sind ümbritsevate elementide põhjal.
ALATEADLIKULT KAJAB VASTU RICK
See väljamõeldud isik on ratsionaalne ja loob kaoses korda.
Minu arust on see normaalne protsess. Maalikunstnikuna oleks mul sama tunne.
Ma võtaksin valguse ja akna
ja püüaksin luua pildi oma praeguse tunde põhjal.
Ma tahtsin küsida, mida te praegu tunnete, aga see on tobe.
Errol, mul on väga mugav tunne.
Ma naudin väga rääkimist teemadel, mida ma pole varem puudutanud.
Ma nägin oma kõrges eas võimalust teha midagi lõplikku.
Ma teadsin, et ei hakka valetama ega midagi välja mõtlema.
Mind ei huvita isegi enesekaitse,
sest ma ei tea, milles mind süüdistatakse.
„Sir Magnus, te olete mind varem reetnud,
aga mis veelgi tähtsam, te reetsite iseenda.
Isegi tõtt rääkides te valetate.
Teis on lojaalsust ja kiindumust.
Aga mille või kelle vastu?“ - Mille või kelle vastu?
Ma ei tea.
Kunagi te ehk räägite mulle.
Ma tahan öelda, Sir Magnus, et te olete täiuslik spioon.
Tegelaskujud ei toimi enne, kui lisada neisse midagi endast.
Nad on lihtsalt õlgmehikesed.
Ma annan oma tegelastele hääle. Loen neid endamisi ette.
Nende kõneviis on tohutult tähtis.
Pärast seda ütlevad nad ise, kes nad on, kuidas riietuvad ja liiguvad.
KAHJUKS POLE PYMIL...
MÕNI PÜHAPÄEV HILJEM
AXELI HIRMUS AASTA PYM ANNAB TALLE 1000 NAELA
SEEKORD SAI PYM...
(VIIN PÄÄSTAB NAD)
Nii kerkivad kirjutatud tegelased ühe lehekülje kaupa esile.
TŠEHHI KEELE TUNNID AXELIT POLE KUSKIL
TÄIUSLIK SPIOON
Tasapisi koorub see mees välja ja ta on sinu oma.
Minu loomulik vaist inimestega kohtudes
on kaaluda nende iseloomu võimalusi.
Ma hakkan sisestama neisse asju, mida neil ilmselt pole.
Veidral kombel võivad need omadused lõpuks kadunud olla.
Aga see on nende loo algus.
Ja siis ma arutan, mida need inimesed tahavad.
Ja konflikti olemus tekib vastandlikke soove eristades.
Te olete kirjutanud: „Matil istuvast kassist ei saa lugu,
aga koera matile istunud kassist juba saab.“
Just nii.
Ja siis on mul le Carré versioon.
„Kass reetis koera tema matile istudes.“
Kass oli ilmselt topeltagent.
JOHN LE CARRÉ: SPIOONILOO MEISTER
LUUREMÄNGUDE SALADUSLIK MEES
Miks on reetmise käsitlus teile nii tähtis?
EBATÄIUSLIK ISA, „TÄIUSLIKU SPIOONI“ INSPIRATSIOON
Sellel on pikk perekondlik taust.
Minu lapsepõlves polnud reaalsust, oli ainult esinemist.
Mulle tundus elu vaadeldes, et see, mida inimesed ütlesid,
ei väljendanud nende sisemisi mõtteid.
Ärge unustage, et igas salateenistuses
olin ma ebatõhus, ent siiski palgal.
BURGESS JA MACLEAN ESIMENE TÄIELIK LUGU VENEMAALT
Need olid reetmise aastakümned.
Mõtlesid, kes järgmisena välja kargab.
Me saime MI5-s ameeriklastelt väga tugevaid suuniseid,
et ennast puhtaks kloppida ja vabaneda kommunistidest enda ridades.
Välja ilmus mees,
kellel olid mingisugused volitused, nagu ta kohe selgeks tegi,
ja ta ütles: „Tule minuga dringile.“
Ja tal oli erakordne sein, mille taga olid elusad linnud.
Nad lendlesid vaikselt ringi.
Ma lisan, et minu arust oli ta narr.
Ta oli ilmselt mingi analüütik, psühholoog.
Ta küsitles napakalt ja koolmeisterlikult.
„Kas saad naisega ikka hästi läbi?“
Meid kõiki uuriti kui võimalikke kommunistide spioone.
Minu puhul oli koomiline see, et ma olin MI5 pärast
oma Oxfordi ülikoolis kommunistliku seltsiga liitunud.
Mind korjati üles ja keelitati, istusin Nõukogude saatkonnas,
vaatasin oma kuus korda „Soomuslaev Potjomkinit“,
mulle joodeti viina ja siis saadeti pikalt.
See on hea film.
Hea film, aga ilma õnneliku lõputa.
SOOMUSLAEV POTJOMKIN REŽISSÖÖR SERGEI EISENSTEIN
Oodake nüüd. Kas te soovisite algusest peale topeltagent olla?
Jah.
See oli sel ajal ülimalt erutav mõte.
Mitte lihtsalt agent, vaid topelt...
Seda juhtub kogu aeg igas julgeolekuagentuuris
ja igas ründavas luureagentuuris.
Et inimesi sokutatakse värbaja lähedusse
lootuses, et ta värvatakse, sest siis kuulub värvatu sulle.
See on normal, nagu sakslased ütleksid.
Sellele järgnes väga valus suhe
Oxfordi tookordse kommunistliku rühmituse salajase juhiga,
täiesti süütu mehe Stanley Mitchelliga.
TÄIUSLIK SPIOON
Me käisime samas ülikoolis, ta õppis vene ja saksa keelt.
Ta oli Venemaa juut.
Ja me läksime koos Dorsetisse ringi jalutama.
Ta teadis kõiki üliõpilasi,
kes sel ajal kommunistlikusse parteisse kuulusid.
Minu töö MI5-s oli need inimesed kindlaks teha.
Ja muidugi on see kohutav. Ma reetsin Stanley.
Kuigi ma nüüd judisen ja minu käitumine mulle õudne tundub,
usun ma siiski, et seda tuli teha.
Stanley jõudis hiljem väga lihtsalt järeldusele,
et mina olin ta elus see inimene.
See pahandas teda kohutavalt. „See olid sina, Juudas. Siga.
Kuidas suutis keegi seda teha? Kuidas sai keegi nii jõletu olla?“
Mida te enda kaitseks ütlete?
„Anna andeks, Stanley, aga sa osaled revolutsioonilises liikumises,
mille sihiks oli meie riigi destabiliseerimine.
Me olime sel ajal põhimõtteliselt Nõukogude Liiduga sõjajalal.
Sa olid valel poolel.“
Kas te olete nii kindel, et olete õigel poolel,
mitte valel poolel? - Muidugi mitte. Ei, muidugi mitte.
TÄIUSLIK SPIOON
Miks oli „Täiuslikus spioonis“ vaja, et poeg enesetapu teeks?
MARY EI KUULNUD LASKU.
Esiteks ta teadis, et on topeltagendina paljastatud.
Päris maailmas oleks ta ilmselt kokkuleppe sõlminud.
Ma usun ka, et elu tundus talle talumatu.
Ja ta tundis häbi oma lapse ees.
Kas Ronnie tundis ka häbi?
Seda ma ei usu.
Ma olen läbi lukuaugu kuulnud, et ta tegi seda
mu esimese kasuemaga.
Ulus, et ta ei tee enam kunagi midagi.
Ma ei tea, kas see oli häbitunne, ma ei tea, kuidas ta selle üle elas.
Elada oma fantaasiatega,
mis ei alanud tingimata kuritegelike plaanidena,
aga see oli nagu romaani kirjutamine,
selles mõttes, et ta kuulis õiget lauset,
või märkas rahvasummas mingit juhtniiti.
Ja sellest sai pettus alguse.
„Ma olen Exeteri linnas, kõnnin üle tühermaa.
Ma hoian oma ema Olive'i käest kinni.
Kuna tal olid kindad käes, ei puudutanud ma ta nahka,
ja niivõrd, kui ma mäletan, ei juhtunudki seda kunagi.
Tühermaa teises otsas on sünge ja sileda esiküljega hoone,
mille akende ees on trellid ja kus tuled ei põle.
Ja ühe trellitatud akna taga,
nähes välja täpselt nagu „Monopoli“ vang, seisab minu isa.
Ma lehvitan Ronniele kõrge seina sees,
ja Ronnie lehvitab vastu, nii nagu ta alati lehvitas.“
Issi, issi!
„Olive'i käekõrval sammun ma auto juurde tagasi,
endaga väga rahul olles.
Kõik väikesed poisid ei saa ema täielikult endale
ega hoia oma isa puuris.
Aga minu isa kinnitusel pole midagi sellist kunagi juhtunud.
Idee, et ma võisin teda mõnes ta vanglas näha,
oli talle väga solvav.“
Täielik väljamõeldis algusest lõpuni, poeg.
Kõik, kes Exeteri vanglas on viibinud,
teavad väga hästi, et kambritest ei näe maantee peale.
„Ja ma usun teda.
Mina eksin ja temal oli õigus.
Ta ei seisnud kunagi aknal ja mina ei lehvitanud talle.
Aga mis on tõde? Mis on mälestus?
Me peaksime panema teise nime
sellele, kuidas me näeme endas veel elus olevaid minevikusündmusi.“
Ma ei arva, et seda on õige nimetada vastasseisuks.
Aga te ütlesite midagi, mis tundus mulle kummaline,
ja seda tasub rohkem uurida.
Võibolla see siiski on ülekuulamine ja ma petan ennast.
Ma ei kujuta ette, et ülekuulaja või intervjueerijana
ei vaataks te osaliselt ka enda sisse.
Ma ei usu, et inimeste sisse on võimalik tegelikult tungida.
Aga me võime nende kohta midagi ette kujutada, et nendega suhestuda.
Te palkasite eradetektiive, et oma isa uurida.
Ühe paksu, ühe peenikese. Ma küsisin oma advokaadilt:
„Kuidas neid inimesi leida?“
Ta ütles: „Ära ütle neile, et mina seda ütlesin,
aga nad on kõige julmemad mehed, keda ma tean.“
Ma palkasin nad absurdselt suure rahasumma eest.
HEA DAVID, AITÄH, ET EILE AEGA LEIDSID.
...ARUTADA EDASISI SAMME.
Nad said väga vähe teada.
RONNIE TEGELIK SUURUS RASKE SELLE PIKKUSE KOHTA
TÕSISED SÜÜDISTUSED
Palju usaldusväärsem allikas Ronnie esimese kriminaalasja ja vangistuse kohta
on selle aja kohalik ajakirjandus.
„ENAMIKU ELUST LAIA JOONEGA“ PANKROT
Talle mõisteti väga noorelt nelja-aastane karistus pettuse eest,
aga ta toodi poole karistuse ajal välja
ja sai teise karistuse range režiimiga vanglas.
Ma küsisin kunagi: „Kui hull see oli?“
Ta vastas: „Mustlased olid kõige hullemad.“
Ja ta rääkis käeraudadest.
SURMATOOV AFÄÄR
Ronnie oli laia rinnaga. Ma usun, et ta võis ka ise väga jõuline olla.
JEERUM! MIDA TEEB LONDONI BUSS OSARIIGI TÄNAVAL?
Ma olin Chicagos, promosin Briti nädalat, sõitsin Londoni bussidega,
etendasin telefonikioskitest helistamist.
Samal nädalal lendas John le Carré Londonist
Carsonsisse „Spiooni, kes pääses külma käest“ autogrammijagamisele
ja tutvustama uut romaani „Peegelsõda“.
Briti peakonsul ulatas mulle telegrammi,
mille ta sai Jakarta saatkonnast.
BRITI SAATKOND, JAKARTA 31. JUULI 1965
Seal oli kirjas, et Ronnie on vanglas ja ta päästmiseks on vaja sellist summat.
Kas olen valmis maksma?
KENA KASUM
See polnud hiigelsumma, aga sel ajal veel päris valus.
Ja see aitas ta välja.
Me ei rääkinud sellest enne, kui hulk aega hiljem, mil ta ütles:
„Tühiasi, mingi valuutavärk.“
Nüüd me teame, et ta tegeles relvakaubandusega
sel ajal, mil Indoneesia oli suurest genotsiidist üle saamas.
Aga kui ta minu teada viimast korda vanglas istus,
viibis ta Zürichi piirkondlikus vanglas nimega Bezirksgefängnis
hotellide petmise eest.
Tal lubati minu kulul mulle helistada.
Ta ütles: „Ma ei suuda enam vanglas istuda, poeg. Aita mind välja.“
Ja jälle oli raha vaja.
See polnud küll suur summa, aga oli mulle väga valus.
Ma näen ikka veel košmaarlikke pilte puuri pandud aktiivsest jõulisest mehest.
Ma ei tea, kui kaua ta kokkuvõttes vanglas veetis.
Kokku ilmselt mitte üle kuue-seitsme aasta.
Aga ma ei kujuta ette, millist mõju see talle avaldas.
Muide, Ronnie kaebas teid kohtusse!
Jah, seda küll. Ma andsin intervjuu London Weekend Televisionile.
Ma ei öelnud seal, et võlgnen kõik talle.
Ma ei tahtnud Ronniet tunnustada.
Miks peaksin ma ütlema, et võlgnen kõike oma isale?
Aga tegelikult vastab ilmselt tõele, et mitmes mõttes võlgnen küll.
Ma pole kunagi kuuluvustunnet tundnud.
Selles mõttes on mul väga vedanud.
Mul on olnud väga rikas elu.
Ja ma olen näinud paljusid institutsioone ja asju.
Ma olen kummalisel moel paljusid elusid elanud.
Ma ei tunne, et kuuluksin neisse.
Mulle jääb alles ainult tunne, et olen üksinda.
LE CARRÉ PÄÄSEB KÜLMA KÄEST
VEEL ÜKS VÕRRATU SPIOONILUGU
Kas teie isa piinas tõik,
et teie saite rikkaks ja edukaks, aga tema mitte?
LE CARRÉ UUS SPIOONILUGU OTSE AJALEHEPEALKIRJADEST
Ma ei tea.
Minu edukuse peamine mõju talle
oli temas õigustatud ootuse tekitamine.
Ta ostis minu raamatuid kokku, tavaliselt võlgu, andis sinna autogramme
„autori isalt“.
Jagas neid laiali nagu komme.
AUTORI ISA PARIMATE SOOVIDEGA
Ma kohtusin ilmselt karmi reaalsusega, kui ta mind Viini kutsus.
„Poeg,
ma arvestasin välja, kui kalliks su haridus läks.
Ja mul on aimu, kui palju raha sa teenid.“
Ja siis üritas ta mind veenda.
„Poeg, ma olen oma elus ainult sea- ja veisekarja tahtnud.
Ja väikest paika Dorsetis. Sea- ja veisekarja.
Mõnda toredat elukohta, toredat naiskaaslast, ja saan hakkama.
Mul on vaja...“ Ja ta nimetas tohutu rahasumma.
„Isa, ma ei saa seda teha. See tundub mulle ajuvaba.
Mida ma olen valmis tegema, kui sa tõesti sea- ja veisekarja tahad,
on sulle maja osta ja lasta sul seal elada.
Ma võin sulle farmi pidamise eest palka maksta.
Ma ei usalda sind hetkekski.“
Ta oli mind sihtmärgiks valinud. Tal oli kavas mind petta.
Ja ma oleksin liitunud kõigiga, keda ta lüpsis.
Ma ei lasknud sellel juhtuda.
SACHERI HOTELL VIIN
Me olime Viinis Sacheris,
mis oli sel ajal kõige suurepärasem restoran.
Ta tõi kuuldavale kõige jubedama metsiku karje.
Ja karjus: „Sa maksad oma isale persetamise eest!“
Nii valjusti, et teisel pool tänavat oli kuulda.
Ja siis ulgus ta uuesti, ulgus, tõusis poolenisti püsti
ja mina toetasin käsivarre ta väga toekale turjale,
ja me komberdasime selle hotelli peaukse juurde,
trepist alla, kus ootas takso, ja ta vaatas mind anuva näoga:
„Kuidas ma selle takso eest maksan?“
Ja ma andsin sohvrile raha.
Ja ta sõitis minema.
Ma oleksin võinud teda uskuma jääda, talle vähemasti natuke raha anda.
Aga ma olin nii vihane, et ka takso eest oli valus maksta.
Aga see on reetmise tunne.
Jah, seda oli seal päris ohtralt. „Kuidas sa võid minuga nii käituda?“
SMILEY MEESKOND
Tule, vana sõber. Uneaeg.
George? Sa võitsid.
Tõesti?
Jah.
Jah, ilmselt küll.
Kas te armastasite Ronniet?
Ma ei tea, mis armastus on.
Lapsena ma pidin teda armastama.
Aga siis said tema elu tagajärjed mulle ilmseks.
Kui ta soovis hilisemas elus kõike, mis mul oli, näiteks mu raha.
SIIRALT TEIE, R. CORNWELL
Siis suutsin ma teha, mida vaja.
Ma võisin temasse hästi suhtuda.
Ma võisin ükskõikne olla ja salamisi ka teda vihata.
Need asjad on ka päriselt olemas
kõigis isa ja poja suhetes, erinevatel aegadel.
Need on nagu aastaajad. Ma pidin temast pääsemiseks vihkamist koguma.
SURMAKUULUTUSED
CORNWELL - 29. JUUNIL
RONALD, ARMASTATUD JA ARMASTAV ABIKAASA JA ISA...
VÄGA OOTAMATULT
Talle korraldati kolm matust.
Mina käisin esimesel.
Mul paluti kõne pidada, aga ma keeldusin.
Siis toimus veel üks matus
ja siis, jumal hoia, veel mälestusteenistus.
Neil ma enam ei käinud.
Ma tahtsin uskuda, et mu tunded on surnud.
Ja ma pole ta hauda näinud.
Aga te maksite matuste eest.
Jah, kindlasti.
Ma maksin kõigi matuste eest.
Maksin oma ema matuste eest. Mina maksin nende eest.
Mida paganat see üldse tähendab? Ma olen jõukas ja maksin.
Tema kõige lojaalsem teener,
kes tema eest ka vangis istus, oli keegi Arthur Lowe.
Kõigi nende inimeste perekonnanimed on ühesilbilised.
Oli ka üks hr Bent, usute või ei.
Ma läksin tema surmast kuuldes otsekohe Jermyn Streetile,
et näha, kas sealt saab veel midagi päästa, ja et kohal olla.
Arthur ütles: „Lähme kõik koos pidu panema. See teeb meile head.
Lähme siia vastu Julesi baari.“
Me läksime kaheksakesi ja Arthur juhtis õhtut.
Tellisime šampanjat ja austreid, mida hing ihaldas.
Arvasime, et see rõõmustab meid. Või Arthur arvas.
Ta maksis väga lahkelt. Ja see oli tema pidu, mis seal ikka.
PLEKKSEPP, RÄTSEP, SÕDUR, NUHK
See on minu pidu, George. Ma küsin arve, kui valmis olen.
Kaks päeva hiljem sain postiga kviitungi.
„Palun teil võimalikult kiiresti tasuda.“
Ronniel polnud kunagi raha.
Ta teenis suuri summasid, aga niipea, kui see juhtus, siis kindlal põhimõttel,
et kulutused on alati tulust suuremad... laristas ta kõik maha.
Ta oli omamoodi kriisisõltlane.
Ta pidi ilmselt kogu aeg noateral elama.
Ja ma usun, et ta suutis ennast veenda,
et see on kogukonnale auväärne ja väärtuslik panus,
mis teeb teisi õnnelikuks ja teda määratult rikkaks.
Ja tõesti, ta oli seda peaaegu saavutamas.
Ma ei taha teda kaitsta, aga püüan teile rääkida,
kui lähedal oli ta sellele, et edukaks saada.
Ja kui tohutult absurdsed olid tema fantaasiad.
Aga maailm elabki fantaasiatest.
Ma olen nõus. Erinevus selle vahel, mida ta tegi või ei suutnud teha,
ning meeletult jõukate, edukate ja austatud inimeste vahel
oli väga-väga õrn erinevus.
„Ronnie on surnud ja mina viibin jälle Viinis,
et hingata selle linna õhku,
kui ma kirjutan temast poolautobiograafilises romaanis,
mida ma viimaks vabalt kaaluda saan.
Ma pole jälle Sacheris.
Mul on hirm, et kelneritel on meeles,
kuidas Ronnie laua peale prantsatas ja mina pidin teda välja talutama.
Minu lennuk Schwechati hilineb
ja suvaliselt valitud hotelli vastuvõtulauas
töötab üks vanem ööportjee.
Ta vaatab vaikselt, kuidas ma külastajakaardi täidan.
Siis kõneleb ta mahedas ja väärikas Viini saksa keeles.
„Teie isa oli hea mees,“ ütleb ta.
„Te kohtlesite teda ebaväärikalt.““
Ma kuulen üha uuesti ja uuesti ja uuesti,
et ma pole küsinud teilt piisavalt nõudlikult reetmise kohta.
Ma olen intervjueerijana või ülekuulajana läbi kukkunud.
Minu arust väänasite te sel teemal käsnast viimase piisa välja.
Aga ma vastan mis tahes küsimusele nii tõeselt, kui see võimalik on.
Kas nad tahavad teid nuuksuma panna?
Nutma panna? Jah, ma võin seda teha.
Nagu ma oskan ka linnuhääli teha.
Ma ei räägi oma armuelust, nagu ka teie ei sooviks seda teha.
See näib olevat väga privaatne asi.
Minu armuelu on olnud väga keeruline teekond, nagu arvata võite,
aga see on imeliselt laabunud, mis on sellel teemal piisav info.
Mida siis inimesed tahavad?
Nad tahavad mõelda, et ma olen petlik,
valekeelne,
et ma kasutan oma sarmi libamajakana,
ja ilmselt ka seda, et ma piinan oma lapsi.
Nad tahavad mind kellenagi paljastada,
aga mina pean enne teadma, mis on maski taga.
Te saite kõik, kes ma olen, minu teada.
TUVITUNNEL LOOD MINU ELUST
Te kirjutate oma memuaarides, et miski pole tõsi, vaid on väljamõeldis.
Selle mulli sees võtan ma tõsielust elemente
ja muudan need fiktsiooniks.
Ma tahan võtta mind ümbritsevast tajutud reaalsusest puhtaid lugusid.
PEEGELSÕDA REŽISSÖÖR FRANK PIERSON
Aga ma ei teinud midagi kangelaslikku, millest oma raamatutes kirjutan.
Aga miks öelda kõigile kohe alguses, et see lugu pole tõsi?
Kui me näeksime pealt sama autoavariid,
oleks meil toimunust erinev versioon.
Seega mis on tõde?
Objektiivset tõde tajub mingi eemalolev kolmas osapool,
aga muidu on tõde subjektiivne.
Kes on see kolmas osapool? Jumal?
On faktilisi andmeid, mida me kunagi kätte ei saa.
Minu töö on olnud usutavate muinaslugude loomine
maailmade põhjal, mida ma külastasin või mis mind külastasid.
Mulle on see olnud fantaasiarohke rännak.
Väljamõeldud pääsemine reaalsusest.
Kaose taastekitamine.
Mitte korrastatud moel, aga mõistetaval ja individuaalsel moel,
mis tekitaks inimestes tunde, mitte James Bondi sarnaselt:
„Ma tahaksin seal olla.“
Aga pigem nagu: „Issand, loodetavasti ei juhtu seda minuga.“
„Kui ma olin noor ja muretu spioon,
oli loomulik uskuda, et kõige kuumemad riigisaladused
paiknevad kooruva rohelise värviga seifis,
mis on peidetud hämara koridorilabürindi lõppu,
54 Broadway ülemisele korrusele...
salateenistuse juhi erakabinetti.
Ma olin kuulnud, et leidub nii salajasi dokumente,
et neid puudutab ainult juhi käsi.
Ja nüüd on käes see nukker päev,
mil Broadway hoonetele tõmmatakse ette viimane eesriie.
Kas juhi seif pääses?
Kas kraanad, kangid ja vaikivad mehed kannavad selle
oma pikal eluteel järgmisesse etappi?
Langetatakse vastumeelne otsus, et seif tuleb avada.“
Kelle käes on kuradi võti?
„Tundub, et mitte juhi käes.
Tema pole mitte kunagi üritanud seifi sisse vaadata.
Sa ei saa paljastada seda, mida ei tea.“
Kasutu!
Kutsuge murdvaras.
„Salateenistus on omal ajal mõne luku lahti muukinud,
nüüd tuleb seda jälle teha.
Lukk annab järele.
Seif on tühi. Paljas.
Pole seal ka kõige ilmetumaid saladusi.“
Oodake!
Kas see on peibutisseif, mis kaitseb seesmist varamut?
„Seif kangutatakse tasakesi seina küljest lahti.
Juht piilub selle taha.
Ja ta tõmbab välja väga vanad paksust riidest püksid,
mille küljes on silt.
Sinna trükitud kiri kuulutab, et pükse kandis Rudolf Hess,
Adolf Hitleri asetäitja, kui ta lendas Šotimaale
arutama separaatrahu Hamiltoni hertsogiga.
Ekslikus usus, et hertsog jagab tema fašistlikke vaateid.“
HITLERI ASETÄITJA MAANDUS LANGEVARJUGA ŠOTIMAALE
NATSIL NR 3 OLI „RAHULUULU“
„Selle kirja alla on midagi käsitsi sirgeldatud.“
„Palun analüüsida.
Võib anda aimu Saksa tekstiilitööstuse olukorrast.“
See oli lugu kahaneva jõuga impeeriumi meestest,
kes vaatavad oma valepeegeldust.
Kes hoiavad ikka suurt riiki, mängivad ikka veel maailmalaval.
Aga tegelikult olid nad traagiliselt mannetu seltskond,
keda ajendas nostalgia.
Aga kui teie peeglisse vaatate?
Praegu? Täna?
Ma suhtun nüüd vanemas eas endasse palju rahulikumalt.
Ma olen leppinud sellega, kes olin. Ja kes ma polnud.
Ma ei vaata peeglisse üldse nukra pilguga, kui mul pole just hirmsat pohmelli.
Mina näen teis enesevihkamise võrratut poeeti.
Jah, see sobib mulle.
Ma usun, et leidsin oma vabaduse alles mõne viimase aasta jooksul,
ja ma naudin seda, mida kõige paremini oskan.
Mitte seda, et olen kirjanik, mis on kõrvalnähe, vaid kirjutamist.
Ilma loomingulise eluta on mul väga vähe identiteeti.
Ma olen nagu näitleja ilma rollita.
Kui mul on seda tööd, siis olen ma sama hästi kui õnnelik mees.
Ja ma armastan kirjutamist.
Ma olen selline olevus.
Ja ma julgen seda harva väita, aga ütlen seda nüüd, et olen kunstnik.
DAVID CORNWELL SURI 12. DETSEMBRIL 2020.
TA OLI 89-AASTANE.
JANE CORNWELLI MÄLESTUSEKS
Tõlkinud Janno Buschmann