Vanligvis aner jeg ikke hvor jeg skal begynne,
men du ga meg en idé om det.
Hva da?
Du spurte meg om hvordan forholdet vårt er.
Det gikk nok lenger. Det stod: "Hvem er du?"
For jeg har sett på mye av arbeidet ditt.
Noen ganger er du som et spøkelse, andre ganger som Gud.
Og noen ganger er du til stede.
Jeg måtte vite hvem jeg snakket med. Var du en venn?
Var du en fremmed?
Hvem er du?
Dette er performance-kunst.
Du må vite om du opptrer for en fagforening, et elite-publikum.
Du må vite noe om ambisjonene til folkene du snakker til.
Og om jeg ikke kan svare?
Ikke at jeg ikke vil, men kanskje jeg ikke kan.
Da kjemper vi videre og finner ut hvem du er.
I Hærens etterretning
utførte jeg mange intervjuer som også var avhør.
I forholdet blir det en avhengighet av meg, avhøreren.
"Har moren din det bra? Skal jeg ringe hjem til deg?"
Det er båndet, ekte eller kunstig, som åpner diskusjonen.
Først en erklæring om at jeg er den eneste du har.
Skape et avhengighetsforhold?
Gjøre dem avhengige av avhøreren, ja.
Når du vil det skal uttrykkes noe som kanskje ikke er sant,
og du vet det ikke er sant, er det en begynnelse.
DEN PERFEKTE SPION
MULDVARPEN
"Nesten alle bøkene mine hadde The Pigeon Tunnel
som arbeidstittel på et tidspunkt."
THE PIGEON TUNNEL AV JOHN LE CARRÉ
"Opprinnelsen er lett å forklare.
Jeg var midt i tenårene da faren min tok meg med
på en spilleraptus i Monte Carlo.
Nær det gamle kasinoet stod sportsklubben."
"Foran det lå en plen
og en skytebane vendt ut mot havet."
"Under plenen gikk små, parallelle tunneler...
SPIONEN SOM KOM INN FRA KULDEN
...som kom ut i en rad ved sjøen.
Inn i dem førte man levende duer
som var klekket og fanget på kasinotaket.
De skulle komme seg gjennom den bekmørke tunnelen
til de fløy opp i middelhavshimmelen
som mål for velnærte sportsmenn..."
"Stopp!"
"...som ventet med haglene."
"Duer man bommet på eller såret,
dro tilbake til fødestedet på kasinotaket,
der de samme fellene ventet på dem.
Hvorfor dette bildet har hjemsøkt meg så lenge,
er noe lytteren...
...kanskje kan bedømme bedre enn meg."
Navnet David Cornwell er kanskje ukjent for de fleste.
Han er en ekspert på hemmeligheter, tidligere spion
og forfatter av flere titalls bøker, nesten alle bestselgere,
skrevet under pseudonymet John Le Carré.
EN FREMRAGENDE ROMANFORFATTER
Cornwell har levd dette dobbeltlivet i over 50 år
og gir sjelden intervjuer.
SPIONASJE, SLIK KUN LE CARRE KAN FORTELLE OM DET
Forræderi fascinerer meg.
Jeg har levd gjennom en periode med uendelig forræderi.
I den hemmelige verdenen jobbet jeg i to tjenester,
som begge ble ekstremt forrådt.
Jeg følte meg forrådt som barn.
Jeg følte at jeg forrådte folk selv.
Som mange kunstneriske personer
har jeg siden tidlig barndom levd i en fantasiboble.
Det var ikke nok for meg å være i den hemmelige verdenen.
Jeg var underordnet og fikk ikke vite mye.
Så jeg gjenoppfant den hemmelige verdenen og fylte den med egne folk.
TELEFON TIL AVDØDE
I mange av historiene fins det lettlurte og manipulatorer.
DEN USYNLIGE SPION
De som kontrollerer, og de som kontrolleres.
Nå snakker vi om barndommen min.
Faren min var en bedrager.
Livet var en scene
der å late som betydde alt.
Det var kjedelig å være av scenen.
Og risiko var attraktivt.
Men det mest attraktive var en personlighet som gjorde inntrykk.
Vi snakket ikke om sannhet.
Vi snakket ikke om overbevisning.
Så du følte deg lettlurt?
Nei, jeg ble med på leken.
Du finpusser ferdighetene, lærer å fortelle vitser. Viser deg.
Du oppdager tidlig at et menneske ikke har noen kjerne.
Jeg var ikke lettlurt. Jeg ble bedt om å lure andre.
Hvis vi flyttet, betalte vi ikke regningene.
Hvis vi måtte slå av lyset hjemme
fordi noen var ute etter faren min, Ronnie,
virket det som et vanlig liv den gangen.
Dette er ikke triste historier.
Graham Greene sa, og jeg siterer ham ofte:
"Barndommen er forfatterens kreditt."
Det er ingen klage, bare en egengranskning.
"Jeg har sett huset der jeg ble født,
men fødselshuset jeg foretrekker,
er et annet et, bygd i fantasien min.
Det er et forfallent rivningsobjekt av teglstein,
med knuste vinduer, et 'Til salgs'-skilt og et gammelt badekar i hagen.
Et sted der barn gjemmer seg heller enn fødes.
Men jeg ble født der, iallfall i fantasien min."
"Jeg ble født på loftet
blant en haug av brune kasser
som faren min alltid tok med seg når han var på flukt."
"Moren men ligger på en campingseng og gjør sitt beste,
hva enn det betyr."
"Så jeg blir født...
...og pakkes sammen med mors få eiendeler,
for vi har igjen blitt utsatt for en tvangsinnkreving
og reiser lett."
"Lokket til bagasjerommet låses fra utsiden."
"Jeg er alt på flukt og har vært det siden."
Moren min forsvant da jeg var fem.
Jeg hadde ikke noe forhold til henne.
Mange erstatningsmødre gikk mellom fars hender.
Én spesiell stemor som var heltemodig på sin måte,
stabiliserte familien en stund.
MIN MOR OLIVE
Moren min var et mysterium.
Det ble aldri ordentlig kjent hva som hadde skjedd med henne.
Var hun død eller levende?
Ronnie likte ikke ubehagelige sannheter.
MULDVARPEN
Jeg møtte henne igjen da jeg var 21.
Jeg skrev til broren hennes. Han svarte:
"Her er adressen. Ikke si at jeg sa det."
Jeg skrev til moren min: "Broren din sier..."
Jeg brydde meg ikke om pålegget hans.
Trodde du at hun angret på at hun forlot deg og broren din?
Da jeg møtte henne, spurte jeg hva hun følte.
Hun svarte da, som alltid senere,
at faren min hadde vært umulig å leve sammen med.
Hun hadde blitt lei av alle elskerinnene han tok med hjem.
At de aldri hadde penger.
Og hun likte ikke kjeltringene i livet hans.
Hun sa at om hun hadde prøvd noe annet,
kjente han så mange gode advokater, som han gjorde,
at hun ikke ville hatt en sjanse i retten.
Så hun ga opp og stakk av.
Husker du dagen hun dro?
Nei.
Hvis du skal forlate barna dine den kvelden,
med kofferten pakket,
kysser du dem farvel?
Kom hun inn på rommet der vi sov? Så på oss en siste gang?
Så jeg forestiller meg at hun gjorde det.
Du fikk tak i denne kofferten.
Da hun døde,
så jeg en vakker hvit skinnkoffert fra Harrods
med silkeforing.
Initialene hennes stod på utsiden: "O.M.C.", Olive Moore Cornwell.
Det må ha vært kofferten hun pakket klærne i.
Jeg forestilte meg de vakre plaggene i den.
Utsøkte klær.
I første etasje finner fruen alle koffertene hun trenger.
Hun tok den med inn i fattigdom.
Hun stakk av med en fyr uten penger.
Jeg forestilte meg kofferten åpnet
og det siste luksusplagget borte.
Jeg beholdt kofferten som eneste minne etter henne.
Fysisk bevis på at det skjedde.
Hva betydde kofferten for deg? Hvorfor beholde den?
Jeg tenkte på den som en medsammensvoren
i hennes hemmelige avreise fra huset.
For meg er den historisk.
Hun viste aldri følelser.
Jeg hørte henne aldri uttrykke en alvorlig følelse.
Men da hun havnet på sykehjem det siste drøye året hun levde,
skapte hun en fantasi med sykepleierne.
Hun hadde malt et bilde for pleierne om den moderlige lojaliteten til oss.
Det lange livet vi hadde delt, moroa vi hadde hatt.
Så hun fylte inn de blanke årene.
Og da jeg kom til dødsleiet hennes,
forvekslet hun meg ironisk nok med faren min.
Hun sa: "Du tok aldri med orkideer til meg."
Jeg tror hun mente et annet forhold han hadde.
Jeg får aldri vite det.
Jeg sa: "Hvilken farge liker du?"
Hun: "Jeg bryr meg ikke. Har aldri sett dem. Gi meg en orkidé."
I RONNIES RETTSAL EN SØNNS KRIMINELLE FORSØK.
AV JOHN LE CARRÉ
Folk elsket Ronnie til han døde, selv folk han hadde ranet.
SØNN AV EN SVINDLER AV JOHN LÉ CARRÉ
STEM PÅ RONNIE CORNWELL
Selv når han spilte for folk, lurte dem,
trodde han på det han gjorde og sa.
I disse utbruddene av enorm sjarm
og overtalelsesevner følte han seg i sitt ess.
"Gutten min? Når jeg skal dømmes, som jeg visselig skal bli,
skal det skje ut fra hvordan jeg behandlet deg og broren din Tony.
Det blir Guds vilje."
Gud var en god kompis av ham.
Jeg vet ikke om han trodde på Gud, men han visste at Gud trodde på ham.
De ekstraordinære, utspekulerte bedrageriene
var del av en samtale han hadde med Gud.
"Om jeg gjør noe, slipper jeg unna med det?"
Forhandlet med Gud.
Han veddet nok heller med Gud.
"Hva om jeg satser så mye?"
Om Ronnie måtte stjele, låne eller bestikke rektor,
ønsket han å gi meg en fin utdannelse.
Jeg lærte manerene og holdningene til en klasse jeg ikke hørte hjemme i.
Jeg studerte og følte meg ofte ubetydelig.
Av og til hatet jeg kursene mine.
Jeg var på fiendeterritorium.
Men jeg lærte meg å kle meg og snakke pent.
Jeg forvandlet meg til en av dem, men følte meg aldri slik.
SØNNER OG SPIONER "Jeg vet hvem du er"
Jeg var spion fra jeg var liten.
Når Ronnie forlot huset, etterforsket jeg.
Jeg visste ikke hva verden rommet.
10. ANDRAGENDE ANG. CORNWELL, RONALD THOMAS ARCHIBALD
Da inkassofolkene kom, forsvant lekene mine.
Møblene og kvinnene forsvant.
Mødrene forsvant.
I LAGMANNSRETTEN - KONKURS
Når Ronnie var veldig redd
og sa: "Mørklegg huset. Slukk lysene.
Ha bilene i bakhagen."
Han var ikke redd for myndighetene, men for mafiaen.
Sjalu hjerte Å, sjalu hjerte
Slutt å slå
Ser du ikke skaden Du har gjort...
Da han døde, hadde han kontorer i Jermyn Street.
I øverste etasje bodde det prostituerte.
De var alltid klare for å koke pølse for ham, som han sa det.
Han hadde to Ford Zephyr-biler,
et hus i Henley og et hus i Tite Street i Chelsea.
Jeg vet ikke hvorfor.
Og han hadde disse kontorene.
Verken på ham eller i skrivebordet hans
fant vi lønn til de ansatte ut uka.
Det var ingen penger.
Det var en hest i Frankrike på Maisons-Lafitte,
et par hester i Irland.
Du kalte dem "de som aldri ble til noe".
De som aldri ble til noe.
Han hadde en jockey som var verdensmester, Gordon Richards.
Da Gordon ble pensjonist, skulle han velge hester på auksjoner for Ronnie,
og han må ha betalt for dem.
Hans store glede var å ha en hest i Ascot-løpene.
Til slutt ville ikke bookmakerne
ha Ronnie på banen lenger.
De gjorde det klart med vakter.
Du bør se deg for om du kommer til en bane
med ubetalt gjeld.
Jeg ble sendt ut med en koffert full av penger
jeg skulle gi til bookmakerne.
Jøss! Rupert drar fra!
Han oppkalte en hest etter halvbroren min,
og den løp i Cesarewitch.
Plutselig vant vi masse kontanter.
Takk, gutter.
Jeg satt på toget med dem.
En stor mann kom bort til meg.
Du er Ronnie Cornwells sønn.
Ikke gjør det igjen, gutten min.
Han berørte så vidt nesen min.
Ronnie ventet da jeg kom tilbake.
Han telte og telte
og kunne ikke tro at jeg ikke tok noe.
Kom igjen. Vis meg lommene.
Vis hva du har gjort.
Jeg tror jeg fikk fem pund fordi jeg var snill.
Ble faren din skuffet over at du ikke stjal?
Det var forunderlig at...
"Du kan ikke være så god", tenkte han.
"Ingen er det. Mennesker er ikke slik."
Men er ikke dette en romantisk barndom?
Ja. Jeg må få fram det,
at uansett hva jeg skjønte senere,
og hva jeg må ha manglet, mødre og slikt,
var det fryktelig spennende.
Vi har ikke nevnt at jeg skulle bli skrankeadvokat.
Og at min eldre bror skulle bli juridisk rådgiver.
Jeg skulle gå på Oxford, og de tilbød meg plass.
Ronnie ville vite hva han betalte for.
Jeg var feig og sa jeg skulle studere jus.
Og da han hørte at jeg studerte moderne språk,
spurte han veilederen min hvordan dette hadde hendt.
Var det deres feil eller min?
FRA HOVEDVEILEDER
Veilederen min, Vivian Green, viste ham bort.
LINCOLN COLLEGE, VEILEDER-RAPPORT Cornwell er en førsteklasses mann.
OPPTAKSSØKNAD
Så jeg studerte moderne språk.
D.J.M. CORNWELL - 1952 MOD. SPRÅK.
Midt i andreåret gikk han konkurs på dramatisk vis.
Den var enorm, 1,25 millioner pund.
Så avsluttet Westminster Bank i Oxford, av egne grunner,
kontoen min.
Jeg stod kjæresten min nær, så vi giftet oss.
MULDVARPEN
Jeg ble lærer på en simpel privatskole.
Jeg tenkte at det var samme privatskole
jeg beskrev i Muldvarpen.
MULDVARPEN
Vi levde i fattigdom
med utedo og slikt og badekar av tinn.
Og så fikk Vivian Green, på heroisk vis,
colleget til å kalle meg tilbake.
De skulle finne penger til meg.
Vi dro tilbake og fikk en kjempefin leilighet.
Livet var totalt forandret.
Dragningen mot institusjonene kom tilbake
da Eton ba meg undervise avgangselevene.
Jeg trodde jeg skulle bli Eton-lærer resten av livet.
Etter to år var jeg lei av det.
Spionene lokket meg, og jeg trodde jeg skulle bli spion resten av livet.
Det er vanskelig å rekruttere til en hemmelig tjeneste.
Du ser etter noen som er litt slem,
men samtidig lojal.
I min tid så de etter en type, og jeg passet perfekt.
Jeg forlot redet tidlig.
Kostskole.
Følte meg tidlig uavhengig.
Men ønsket å bli godtatt av en institusjon.
Livet mitt er en serie av godtakelser og flukter.
Jeg ble med i én etterretningstjeneste og mislikte den.
Gikk til en ny, mislikte den.
Jeg var desillusjonert av den kalde krigen, noe som var lett
når du så alle nazistene i Vest-Tyskland.
Og i Øst-Tyskland.
Hva hadde vi kjempet for?
Som om krigen aldri hadde skjedd?
Det føltes slik.
Kraften i påtvunget glemsel var ekstraordinær.
Jeg ble utstasjonert i Vest-Tyskland under diplomatisk dekke.
Og det var et lykketreff,
for jeg var der da Berlinmuren ble reist.
Konflikten mellom øst og vest ble eksemplifisert i Berlin.
Spenningen var konstant og påvirket alle.
En engstelig verden fokuserer på Berlin.
Den siste store strømmen av flyktninger fra øst behandles
idet Øst-Tyskland skal til å stenge grensene.
De som søker asyl her i utkanten av friheten,
er nå 1500 om dagen.
DU FORLATER DEN AMERIKANSKE SEKTOREN
Jeg dro til Berlin, og så det som skjedde med egne øyne.
De store dramaene skjedde før muren ble bygd.
Vesttyske brannmenn spredte trampolinene under bygningen.
Folk hoppet ned på dem.
Det var hjerteskjærende.
BERLINMUREN ET SKAMMENS SYMBOL
BERLINMUREN ER FRONT I DEN KALDE KRIGEN
Hvordan reagerte du følelsesmessig på å se den?
En blanding av sinne, avsky og empati.
For meg var det en milepæl.
Det var drivkraften bak Spionen som kom inn fra kulden.
Avgjørende for verdensoppfatningen din?
Mer en bekreftelse på verdensoppfatningen min.
Dette var det mest obskøne symbolet på menneskenes sinnssyke kamp.
Jeg følte at begge sider, øst og vest,
oppfant fienden de trengte.
SEIER SAMMEN!
Den sømløse overgangen fra antinazisme til antikommunisme.
SAMMEN SKAL VI KVELE HITLERISMEN
STOPP KOMMUNISMEN DET ER ALLES JOBB
Jeg kom tilbake fra Berlin.
Jeg visste at jeg ville skrive en sterk roman om dette.
Det var sommer. Jeg jobbet for det meste i hagen.
Barna var i nærheten.
Jeg begynte kanskje klokka fire-fem om morgenen.
Jeg fikk et anfall av opphisselse og sinne.
Jeg fant en historie som tjente formålet mitt,
og det var Spionen som kom inn fra kulden.
Hva tror du spioner er?
Moralfilosofer som måler alt de gjør, mot ordet til Gud eller Karl Marx?
Det er de ikke. De er bare lurvete sjofle jævler som meg.
Små menn, fylliker, skeive, tøffelhelter,
offentlige ansatte som leker cowboyer og indianere for å lyse opp livet sitt.
Tror du de sitter som munker og veier rett og galt?
Forfatteren som er den største sensasjonen nå,
heter egentlig David Cornwell,
men er mye bedre kjent for oss som John le Carré.
Hvor mye solgte Spionen som kom inn fra kulden?
Jeg tror i alle utgaver, bokklubb, paperback, over hele verden,
sier de rundt 12-15 millioner.
SPIONEN SOM KOM INN FRA KULDEN
Så suksessen til Spionen var en overraskelse.
ØVERST PÅ BESTSELGERLISTENE
1 SPIONEN SOM KOM INN FRA KULDEN. LE CARRÉ
Det var nok ingen overraskelse for meg, siden jeg følte
at jeg hadde skrevet noe
som uttrykte mine dypeste følelser,
og at det kunne bli en suksess.
JOHN LE CARRÉ ER DEN BESTE FORFATTEREN AV...
De første signalene fra agent og forlag antydet at den kunne bli en suksess.
Husk konteksten den ble utgitt i.
James Bond var overalt.
Jeg beundrer flaksen din, mister...
Bond. James Bond.
Virkeligheten i nyhetene
og i alle hendelsene rundt oss
var spioner som en lurvete hær av ensomme beslutningstakere.
Jeg leverte motgiften.
Det gale med det, og jeg lever ennå med det problemet,
var at det framstilte de hemmelige tjenestene som geniale.
Mens vi på den tida var en forkrøplet organisasjon
som kunne ha blitt lagt ned og gjenopprettet.
MULDVARPEN
"Hvis du ønsker å få tak i forrædere,
få dem over til din sak,
kan du knapt klage når en av dine egne
har gått over til noen andre.
Da jeg skrev Muldvarpen,
var det Kim Philbys mørke lampe som lyste opp veien min."
"MI6s geniale eks-sjef for kontraspionasje.
Flere trodde han skulle bli sjef for MI6, men han var russisk spion."
BRITISK EKS-DIPLOMAT SPION FOR RUSSLAND
Halvveis i tjenestetida i Vest-Tyskland
ble Philbys avhopp kjent.
At han forsvant fra Beirut og dukket opp i Moskva.
Det var sjokkerende for etikken til de hemmelige tjenestene den gangen.
Noen følger etter oss.
Ville MI5, MI6 at han skulle dra?
Ingen ønsket eksponeringen. Du har et ekstraordinært problem.
En svært viktig tidligere spion skal for retten.
Det ville skade nasjonen hardt og oppnå svært lite.
I ettertanke sa mektige folk: "Gudskjelov."
"Gudskjelov"? Lot de ham flykte?
Ja.
Takk, kamerat.
Philbys avhopp gikk rett i hjertet
på datidas establishment.
Han var en Westminster-gutt.
En del av den innerste krets av det engelske samfunnet.
På grunn av dette overså folk
Philbys åpenlyse fortid.
STRENGT HEMMELIG.
Det ville ha vært lett å se
at han tidlig hadde forbindelser til kommunister.
Han giftet seg med en kvinnelig kommunist i Wien.
PHILBYS FØRSTE KONE
Slike ting kunne feies under teppet fordi han var en av oss.
Hadde du undersøkt Philbys bakgrunn,
ville du ha sagt at han var...
Han var mistenkelig. Det vil vi ikke ha.
Men tvert imot. Han var så sjarmerende
og elsket å bedra.
STRENGT HEMMELIG OG PERSONLIG.
"Så har vi Nicholas Elliott, Philbys mest lojale venn, fortrolige,
hengiven våpenbærer i krig og fred. Barn av Eton.
Sønn av en tidligere rektor, eventyrer, alpinist og lettlurt."
"En av de mange usedvanlige tingene Elliott hadde gjort,
og utvilsomt den mest smertefulle, var å sitte ansikt til ansikt i Beirut
med sin nære venn, kollega og veileder, Kim Philby,
og høre ham innrømme at han hadde vært sovjetisk spion
i alle årene de hadde kjent hverandre."
Nick Elliott sa til meg at da han dro for å avhøre Philby i Beirut
og få ham til å tilstå,
sa han at når han ikke spilte et dobbeltspill,
var han svært ensom.
Han følte at livet hadde gått i stå,
så avhengigheten av forræderi var viktig for ham.
Og han forrådte alle fra barndommen og videre.
SANNHET MERKELIGERE ENN FIKSJON
Ordet dobbeltagent misbrukes ofte.
Pressen beskriver ofte Philby som dobbeltagent.
Men Philby var utelukkende
en skammelig forræder på høyt nivå.
Hva er forskjellen?
Han spionerte utelukkende for russerne.
Som dobbeltagent ville han ha vært russisk spion
samtidig som vi hadde brukt ham mot dem.
Jeg kjente Elliott ganske godt. Han var høy.
Mager, vester, briller.
Overklassestemme, sønn av en Eton-rektor,
med en stor slekt av Eton-folk, svært aristokratisk.
Kan du etterligne stemmen hans?
Ja. Jeg sa til ham: "Nick,
da du dro til Kim, hva slags sanksjonsmuligheter hadde du?"
"Hva mener du?"
"Hvordan kunne du true ham?
Kunne du ha fått ham pågrepet og ført til London?"
Han sa: "Ingen ville ha ham i London."
Jeg sa: "Hva kunne du true ham med?
Vær ærlig, Nick." Han sa:
"Jeg sa at om han ikke tilstod,
ville ikke noe ambassadepersonell,
bedrift eller klubb i hele Midtøsten
ha noe å gjøre med ham."
Jeg sa: "Det må ha skremt ham."
"Det gjorde det."
Han spilte den engelske idioten.
Om han var en, som mange påstår, vet jeg ikke.
Du skrev dette:
"Philby var flink til lure andre.
Elliott var like flink til å lure seg selv."
Bra at jeg sa det.
Jeg har alltid ment
at det var instinkt heller enn fornuft som drev Philby.
Gleden over å vite det du vet og som andre ikke vet.
Hemmelige agenter elsker den selvpåførte schizofrenien.
"Selvpåført schizofreni".
Den konstante dobbeltheten.
Av å være det motsatte av den du virker som.
Men er det ikke glede i å utøve politikk?
Ja, jeg tror gleden er vellystig.
En sensuell reise
der du stadig utfordrer skjebnen og overlever.
Å gjøre noe viktig også. Absolutt.
Å føle at du er universets midtpunkt er herlig for forfengeligheten.
Å levere gullet til Sovjetunionen, dine overordnede.
"Liker dere meg nå? Hvis jeg gir dere dette, liker dere meg?"
Jeg kan godt forestille meg det vellystige instinktet.
Ikke i meg selv, men i ham.
Mr. le Carré, du har beskrevet Kim Philby slik:
"Hevneren som ødela festningen innenfra."
Han er en av de merkelige personene som ble født til privilegier
og avskydde fordelene han ble født med.
En som på én side følte at han var bedre enn samfunnet,
og på den andre siden ikke tilga samfunnet for å sette ham i den posisjonen.
Han var nok full av indre konflikt.
Da jeg endelig dro til Moskva i 1988,
var jeg på en fest arrangert av den sovjetiske forfatterforeningen.
PHILBY-FILENE GENRIKH BOROVIK
Det var en viktig mann ved navn Genrikh Borovik.
Borovik kom til meg og sa:
"David, møt en god venn av meg.
Han beundrer bøkene dine.
Kim Philby."
Jeg svarte ulykkelig
at jeg snart skulle spise middag med ambassadøren vår,
og ikke ønsket å spise med dronningens representant én kveld
og med dronningens forræder den neste.
Jeg tenkte at ondskap fins.
En som blindt hadde tjent Stalin så lenge.
Hvordan han kunne tjene en slik person og sak
som sovjetkommunismen, var ubegripelig.
Han visste best av alle hva han gjorde.
Det var avhengigheten, moroa i forræderiet som tok overhånd.
Det var følelsen av å skape konflikt.
Han var verdens midtpunkt og spilte et verdensomspennende spill.
Det hadde fint lite med ideologi å gjøre.
Det kan ha begynt som ideologi. Etterpå ble han avhengig av forræderiet.
Hvis han skulle passe på katta di et par uker,
ville han ha forrådt katta.
Jeg hadde et indre slektskap med Philby.
Fristelsen
til å snu ryggen til alt du hadde lært
og gå din egen vei.
Jeg forstår hvordan det skjedde med Philby.
Og gudskjelov for at jeg ikke valgte det.
Men på ett punkt måtte jeg ta et valg.
Jeg kunne ha blitt en skurk.
Og heldigvis fant jeg et hjem for tyvaktigheten min.
FORFATTEREN SKAL "STJELE FRA LIVET"
En forfatter er litt avvikende. Han er annerledes.
Hans metoder for å skape er metodene til en ensom person
som låner, abstraherer erfaringer her og der,
og prøver å sette dem sammen i en pakke
som han kan tilby offentligheten.
Slik sett er han illusjonist.
Og om folk prøver å avsløre hemmelighetene hans,
ødelegger det tryllingen.
For meg handler skriving alltid om å oppdage meg selv.
Figurenes oppførsel, hvordan de framstår, hvem de er,
hva de har lyst til.
De kommer til det blanke arket
og forteller meg litt om hvem jeg er.
MULDVARPEN
Når jeg skriver om George Smiley,
skriver jeg om idealfaren jeg aldri hadde.
Dette er forsøk på selvinnsikt.
Små glimt av hvem man egentlig er.
Jeg har aldri gått i terapi.
Om jeg visste om hemmeligheter om meg selv, kunne jeg ikke skrive.
Hva lærte du om deg selv av Bill Haydon?
Det var nok noe jeg alt visste.
Jeg visste det om Philby også.
Haydon er delvis basert på Philby.
Et latent instinkt i meg
som jeg så vidt jeg vet aldri har brukt eller falt for,
er å være verdens konge, som Haydon trodde han var.
En gang fylte gleden over å være i den hemmelige verden,
nær det som egentlig skjedde,
meg med en følelse av jubel.
Dette er i den faustiske betydning det som holder verdens kjerne sammen.
Det lyder: "Was die Welt im Innersten zusammenhält."
...det som holder verdens kjerne sammen...
HEMMELIG PILGRIM
Så er det den fortvilte linjen i Hemmelig pilgrim:
"Å vite at det innerste rommet..."
"...ikke inneholder noe." Ja.
Av én eller annen grunn tror vi at det er et innerste rom
der politikken utformes.
Jeg tror den utformes helt ad hoc,
fra dag til dag, time til time.
Historie er kaos!
Historie er kaos, og derfor å tro, som jeg kan ha gjort
i min vedvarende uskyld,
at det fins en stor hemmelighet hva gjelder menneskenes atferd.
Det fins ingen.
DEN USYNLIGE SPION
"'Spionasje er evig', sa Smiley enkelt.
'Du har valgt verdens mest absurde karriere.
Du er mest anvendelig i felten når du er minst erfaren.
Når du har lært deg knepene, kan ingen sende deg noe sted
uten at yrket ditt lyser av deg.
Gamle idrettsutøvere vet de er best når de er i sin beste alder.
Spioner i sin beste alder kasseres.
Og så, i en bestemt alder,
vil du ha svaret.'
'Du vil ha pergamentrullen i det innerste rommet
som forteller hvem som styrer livene deres og hvorfor.
Problemet er at da
er det dere som best vet...
...at det innerste rommet er tomt.'"
Da jeg leste det, tolket jeg det dypt eksistensielt.
Er det innerste rommet vi selv? Kanskje det ikke er noe der.
I mitt tilfelle er det sant. Jeg kan ikke snakke for alle andre.
Jeg tror vi alle lever delvis hemmelige liv
i forhold til sjefer, familier, koner og barn.
Vi spiller ofte holdninger vi har,
kanskje intellektuelt, men ikke følelsesmessig.
Vi kjenner knapt oss selv.
Spionfiguren virker for meg
som om den kan utnyttes nesten i det uendelige
for å vise alle slags hemmelige ting i samfunnet.
DET ER EN LITEN SPION I OSS ALLE
"Sin tids fremste spionforfatter. Kanskje noensinne."
Når jeg leser Carré, opplever jeg det slik:
"Er dette fiksjon eller fakta?
Er dette en merkelig blanding av de to?"
Jeg tror ikke at noen kunstner, om han er forfatter,
maler eller noe annet,
må forklare arbeidene sine bortenfor et bestemt punkt.
Har det fått deg til å spørre slik, liker du verket.
Jeg har i disse samtalene prøvd
å snakke om abstraksjon fra virkeligheten.
Jeg skrev svært bevisst ei bok,
Den perfekte spion...
DEN PERFEKTE SPION
...som ga en parallellversjon av det som hadde skjedd med meg.
For Ronnie, altså Rick, for meg, altså Magnus.
Jeg kan ikke fastslå for deg
hvor virkeligheten går gjennom den hemmelige døra til fiksjonen.
Jeg vil heller gå tilbake til ideen jeg framstilte:
"Jeg bor i den bobla og importerer ting."
EN GRAD FRA OXFORD
ETTERRETNINGSKORPSET
Det er en slags ensomhet i den forstand at
du ikke deler tankene dine med noen.
Du skaper i hemmelighet ut fra elementene du ser rundt deg.
GJENSPEILER UBEVISST RICK
En rasjonell fiktiv enhet som skaper orden av kaos.
Det er en normal prosess.
Om jeg var maler, ville jeg ha følt det samme.
Jeg ville tatt lyset, vinduet,
og prøvd å lage et bilde av hva jeg føler nå.
Jeg skulle spørre deg om hva du føler nå, men det virker dumt.
Errol, jeg føler meg komfortabel.
Jeg liker å snakke om ting jeg ikke har snakket om før.
I min høye alder så jeg denne muligheten som noe definitivt.
Jeg visste at jeg ikke skulle lyve.
Jeg er ikke engang interessert i selvforsvar
fordi jeg ikke vet hva jeg beskyldes for.
"Sir Magnus, du har forrådt meg,
men viktigere er det at du har forrådt deg selv.
Selv når du snakker sant, lyver du.
Du er lojal og hengiven.
- Men til hva? Til hvem?" - Til hva? Til hvem?
Jeg vet ikke.
Én dag sier du det kanskje.
Sir Magnus, jeg mener at du er en perfekt spion.
Figurer fungerer ikke før de har litt av deg i seg.
De er bare papirmenn.
Jeg gir stemme til figurene mine og leser dem for meg selv.
Måten de snakker på, er svært viktig.
Etterpå sier de hvem de er, hvordan de kler seg og beveger seg.
DESSVERRE HAR IKKE PYM...
NOEN SØNDAGER SENERE
AXELS FORFERDELIGE ÅR Pym gir ham £ 1000
DENNE GANGEN MOTTOK PYM...
(WIEN REDDER DEM)
Slik stiger figurene fram mens du skriver, side etter side.
UNDERVISNING I TSJEKKISK INGEN AXEL NOE STED
DEN PERFEKTE SPION
Gradvis stiger en mann fram og er din.
Når jeg møter folk, faller det meg naturlig
å vurdere mulighetene i personlighetene deres.
Jeg gir dem egenskaper de nok ikke har.
Merkelig nok har de kanskje ikke de egenskapene i sluttproduktet.
Men slik begynner historien.
Så diskuterer jeg hva disse personene ønsker.
Og ut fra motstridende ønsker får du en konflikt.
Du har skrevet: "Katta satt på matta er ingen historie,
men katta satt på hundens matte er det."
Ja.
Og så har jeg min le Carré-versjon:
"Katta forrådte hunden ved å sitte på matta hans."
Katta var nok dobbeltagent.
JOHN LE CARRÉ: SPIONFORTELLINGENS MESTER
SPIONASJENS MYSTERIEMANN
Hvorfor er forræderi viktig for deg?
DEN UPERFEKTE FAREN SOM INSPIRERTE DEN PERFEKTE SPION
Det går langt tilbake i familien.
Virkelighet fantes ikke i barndommen min, men framføring gjorde det.
Ved å observere livet følte jeg at mye av det folk sa,
ikke var det de egentlig tenkte.
Husk at i hver av de hemmelige tjenestene
der jeg var ansatt, uten å gjøre så mye.
BURGESS OG MACLEAN FØRSTE REPORTASJE FRA RUSSLAND
De var forrædere i flere tiår.
Du lurte på hvem som var nestemann.
I MI5 fikk vi sterkt påtrykk fra amerikanerne
om å skjerpe oss og bli kvitt kommunistene blant oss.
En mann dukket opp,
og han hadde en myndighet som han klargjorde for deg,
og sa: "Kom, ta en drink."
Han hadde en enestående vegg med levende fugler bak.
De flagret rundt i stillhet.
Jeg syns han var en tosk.
Han må ha vært en slags psykolog.
Han spurte deg på en tåpelig læreraktig måte:
"Kommer du godt overens med kona?"
Vi ble alle etterforsket som mulige kommunistspioner.
Det morsomme i mitt tilfelle var at jeg for MI5 hadde
gått inn i kommunistmiljøet på Oxford-universitetet.
Jeg ble valgt ut og gjort kur til, satt på Sovjet-ambassaden,
så Panserkrysseren Potemkin rundt seks ganger,
ble forsynt med vodka og så forkastet.
Det er en god film.
Ja, men den har ingen lykkelig slutt.
PANSERKRYSSEREN POTEMKIN
Vent litt. Ønsket du å bli dobbeltagent fra begynnelsen?
Ja.
Det var en spennende tanke på den tida.
Ikke bare agent, men dobbelta...
Det skjer stadig i alle sikkerhetstjenester
og alle offensive etterretningstjenester.
Du fører folk til rekruttereren,
håper han vil rekruttere, så eier du den han har rekruttert.
Det er normalt.
Fra det kom det smertefulle forholdet
til den hemmelige lederen av kommunistene på Oxford den gangen,
en uskyldig mann, Stanley Mitchell.
DEN PERFEKTE SPION
Vi gikk på samme college. Han studerte russisk og tysk.
Han hadde russisk-jødisk opphav.
I en ferie gikk vi på fottur sammen i Dorset.
Han hadde alle navnene på studenter
som var medlemmer av kommunistpartiet den gangen.
Jobben min i MI5 var å identifisere disse personene.
Og det er selvsagt forferdelig. Jeg forrådte Stanley.
Selv om jeg nå syns oppførselen min var pinlig og skrekkelig,
var den likevel nødvendig.
Senere kom Stanley fram til
at jeg var den personen i livet hans.
Det opprørte ham veldig: "Det var du, Judas. Svin.
Hvordan kunne noen være så fæl som deg?"
Og forsvaret ditt?
Det var: "Beklager, Stanley, men du tilhørte en revolusjonær bevegelse
som skulle destabilisere landet vårt.
Teknisk sett var vi den gangen i krig med Sovjetunionen.
Du var på feil side."
Kan du være sikker på at du var på riktig side
- og ikke feil? - Selvsagt ikke.
DEN PERFEKTE SPION
Hvorfor må sønnen begå selvmord i Den perfekte spion?
Mary hørte aldri skuddet.
Fordi han visste at han som dobbeltagent var avslørt.
I den virkelige verden ville han nok ha inngått en avtale.
Han syntes nok også at livet var uutholdelig.
Og han skammet seg overfor barnet sitt.
Hadde Ronnie skamfølelse?
Jeg tror ikke det.
Jeg hørte ham gjøre det, gjennom nøkkelhullet,
med den første stemoren min.
Hylte at han aldri ville gjøre noe igjen.
Jeg vet ikke om han skammet seg.
Jeg vet ikke hvordan han kunne leve med seg selv.
Leve med fantasiene sine,
som ikke nødvendigvis begynte som forbryterplaner
men det... var som å skrive en roman.
I den forstand at han hørte riktig setning
eller så et spor i menneskemengden.
Og det ble begynnelsen på en svindel.
"Jeg er i byen Exeter og går gjennom et øde område.
Jeg holder moren min, Olive, i hånda.
Hun hadde hansker på seg, så det var ingen direkte berøring,
og så vidt jeg husker, var det aldri noen.
På den andre siden av området ligger en uhyggelig bygning
med mørke vinduer med gitter foran."
"Og i et av gittervinduene
står faren min og ligner på en fange fra Monopol.
Jeg vinker til Ronnie, langt oppe,
og Ronnie vinker slik han alltid vinket."
Pappa!
"Leiende på Olive går jeg tilbake til bilen
og føler meg fornøyd med meg selv.
Ikke alle små gutter har moren sin for seg selv
og faren i bur."
"Men ifølge faren min skjedde ikke dette.
Det at jeg kan ha sett ham i fengsel
fornærmet ham sterkt."
Ren fantasi fra begynnelse til slutt, gutten min.
Alle som kjenner innsiden av Exeter fengsel,
vet godt at du ikke kan se veien fra cellene.
"Og jeg tror ham.
Jeg tok feil, og han hadde rett.
Han var aldri i det vinduet, og jeg vinket aldri til ham.
Men hva er sannheten? Hva er minner?
Vi bør finne et nytt navn
for måten vi ser fortidshendelser på som ennå lever i oss."
Jeg tror ikke å konfrontere deg er rett måte å si det på.
Men du sa noe jeg syntes var underlig
og verdt nærmere undersøkelse.
Kanskje dette er et avhør. Kanskje lurer jeg meg selv.
Jeg er sikker på at som avhører
leter du også etter deg selv.
Jeg tror ikke vi kan trenge langt inn i folk,
men vi kan danne fantasier om dem og så forholde oss til dem.
Du hyrte privatdetektiver til å etterforske faren din.
Én feit, én tynn. Jeg spurte advokaten min:
"Hvordan får jeg tak i slike folk?"
Han sa: "Ikke si til dem at jeg sa det,
men dette er de mest hensynsløse mennene jeg kjenner."
Jeg hyrte dem, for absurd mye penger.
Kjære David, takk for møtet i går.
...diskutere veien videre.
De fant ut svært lite.
RONNIES FAKTISKE STØRRELSE TUNG FOR DEN HØYDEN
ALVORLIG TILTALE
En langt mer pålitelig kilde for Ronnies første tiltale og fengsling
er lokalpressen fra den gangen.
"EKSTRAVAGANT DET MESTE AV LIVET" KONKURS
Som ung fikk han visst en dom på fire år for bedrageri,
men så ble han tatt ut midt i soningen
og fikk en ny dom, med straffarbeid.
Jeg sa en gang: "Hvor ille var det?"
Han sa: "Sigøynerne var verst."
Og han snakker om håndjern.
TELEFON TIL AVDØDE
Ronnie var bredbrystet. Jeg tror han kunne ty til fysisk vold.
DU VERDEN! HVA GJØR EN LONDON-BUSS I STATE STREET?
Jeg promoterte ei britisk uke i Chicago, satt på London-busser,
lot som om jeg ringte fra telefonkiosker.
Senere i uka flyr John le Carré fra London
til Carsons for å signere "Spionen som kom inn fra kulden"
og sin nyeste, "Speilkrigen".
Den britiske generalkonsulen ga meg et telegram
han hadde mottatt fra ambassaden i Jakarta.
DEN BRITISKE AMBASSADEN I JAKARTA 31. JULI 1965
Det stod at Ronnie satt i fengsel og at det ville koste så og så mye å få ham ut.
Ville jeg betale?
EN PEN FORTJENESTE
Det var ingen enorm sum, men likevel smertefullt,
og det fikk ham ut.
Vi snakket aldri om det før mye senere, og han sa:
"Det var ingenting. Bare valutagreier."
Nå vet vi at han drev med våpensalg
like etter at det hadde skjedd et folkemord i Indonesia.
Men siste gang han var i fengsel, så vidt jeg vet,
satt han i distriktsfengselet i Zürich
for å ha svindlet hoteller.
Han fikk lov til å ringe meg.
Han sa: "Jeg kan ikke sitte mer i fengsel. Få meg ut."
Det kostet penger igjen.
Ikke mye penger, men det var smertefullt for meg.
Jeg har ennå marerittaktige visjoner av denne fysisk aktive mannen stengt inne.
Jeg vet ikke hvor mye han satt inne totalt.
Antakelig ikke mer enn seks-sju år til sammen.
Men jeg kan ikke tenke meg hvordan det påvirket ham.
Forresten, Ronnie saksøkte deg!
Ja. Jeg ga et intervju til London Weekend Television.
Jeg sa ikke at jeg skyldte ham alt.
Jeg ville ikke gi Ronnie æren.
Hvorfor skulle jeg si at jeg skyldte faren min alt?
Men egentlig gjør jeg det på mange måter.
Jeg har aldri følt tilhørighet noe sted.
Slik sett har jeg vært heldig.
Jeg har hatt et rikt liv.
Jeg har opplevd mange institusjoner og mange ting.
Jeg har levd mange liv, på en merkelig måte.
Jeg føler ikke at jeg tilhører noen av dem.
Jeg sitter igjen med en ensomhetsfølelse.
LE CARRE KOMMER INN FRA KULDEN
NOK EN SUPERB SPIONFORTELLING
Plaget det faren din
at du ble rik og vellykket og ikke han?
LE CARRES SISTE BOK ER SVÆRT TIDSRIKTIG
Jeg vet ikke.
Hovedvirkningen suksessen min hadde på ham,
var å gi ham en følelse av privilegium.
Han kjøpte store mengder av bøkene mine, vanligvis på kreditt, signerte dem:
"Fra forfatterens far."
Ga dem til folk som konfetti.
Med vennlig hilsen fra forfatterens far
Jeg møtte den harde siden ved ham da han kalte meg til Wien.
"Gutten min,
jeg har regnet ut hva utdannelsen din kostet meg.
Og jeg har en viss anelse om hva du tjener."
Så kom han med et forslag:
"Alt jeg har ønsket meg i livet, er griser og krøtter,
og en liten eiendom i Dorset.
Et fint sted å bo, en snill dame å leve med. Da klarer jeg meg.
Så jeg trenger..." Og han nevnte et enormt pengebeløp.
"Far, jeg kan ikke gjøre det. Det er meningsløst.
Hvis du virkelig ønsker deg griser og krøtter,
skal jeg kjøpe et hus og la deg bo der.
Du skal få penger for å drive gården.
Jeg stoler overhodet ikke på deg."
Han gjorde meg til et mål for bedrageri.
Og jeg ville ha blitt et nytt offer.
Det skulle ikke skje.
Vi var på Sacher i Wien,
den mest utsøkte restauranten på den tida.
Han hylte vilt.
Og ropte: "Du betaler faren din for å sitte på ræva!"
Med en stemme som kunne høres på lang avstand.
Så hylte han, reiste seg halvt,
og jeg la armen rundt den fyldige ryggen hans.
Vi humpet til inngangsdøra på... hotellet,
ned noen trinn. Det var en taxi, og han så bønnfallende på meg:
"Hvordan skal jeg betale for taxien?"
Jeg ga sjåføren penger,
og av sted dro han.
Jeg kunne ha godtatt forslaget, iallfall gitt ham litt penger.
Men jeg var så sint at det var en pine å betale for taxien.
Men det er en følelse av å være forrådt.
Ja. Det var element av det i det. "Hvordan kan du gjøre dette mot meg?"
DEN USYNLIGE SPION
Kom igjen, gamle venn. Det er leggetid.
George? Du vant.
Gjorde jeg?
Ja.
Ja, jeg gjorde visst det.
Var du glad i Ronnie?
Jeg vet ikke hva det vil si.
Jeg må ha vært glad i ham som barn.
Men så forstod jeg konsekvensene av livet hans.
Senere, da han ville ha alt jeg hadde, som pengene mine...
VENNLIG HILSEN, R. CORNWELL
...klarte jeg å hindre det.
Jeg kunne være vennlig mot ham.
Jeg kunne være likegyldig og, i hemmelighet, hate ham.
Slikt skjer
i alle far-sønn-forhold til ulike tider.
De er som årstider. Jeg måtte bygge opp hat for å slippe unna ham.
DØDSFALL
CORNWELL. - 29. juni,
Ronald, svært elsket og kjærlig ektemann og far...
SVÆRT BRÅTT
De hadde tre begravelser for ham.
Jeg gikk i den første.
Jeg ble bedt om å tale og avslo.
Så var det en begravelse til,
og så var det, Gud hjelpe oss, en minneseremoni.
Men jeg gikk ikke på noen av dem.
Jeg ønsket å tro at følelsene mine var døde.
Jeg har aldri sett graven hans.
Men du betalte for begravelsene.
Det gjorde jeg sikkert.
Jeg betalte for alles begravelser.
Jeg betalte for mors begravelse. Jeg betalte for dem.
Hva faen betyr det? Jeg er velstående. Jeg betalte.
Den mest lojale av tjenerne hans,
som hadde sittet i fengsel for ham, het Arthur Lowe.
Alle disse personene hadde etternavn med én stavelse.
Det var en Mr. Bent, tro det eller ei.
Jeg dro til Jermyn Street rett etter at jeg hørte om hans død
for å se om noe der kunne reddes og for å være der.
Arthur sa: "La oss gå ut på en fest. Det vil gjøre oss godt.
Vi går til Jules Bar på den andre siden av veien."
Vi var åtte som gikk, og Arthur ledet.
Vi kjøpte sjampanje og østers, hva vi enn ønsket.
Vi ville more oss. Det ville iallfall Arthur.
Han betalte på elskverdig vis. Han spanderte. Det var greit.
MULDVARPEN
Jeg spanderer, George. Jeg ber om regningen når jeg er klar.
To dager senere fikk jeg kvitteringen i posten.
"Vil jeg betale så snart som mulig?"
Ronnie hadde aldri penger.
Han gjorde kupp, men så snart han gjorde det... fordi
han alltid brukte mer enn han tjente... var de borte.
Han var kriseavhengig.
Jeg tror han måtte leve på kanten hele tida.
Og han overbeviste nok seg selv
om at dette var et hederlig og verdifullt bidrag til samfunnet
og at han ville bli lykkelig og enormt rik.
Og han var like ved å lykkes.
Jeg forsvarer ham ikke. Jeg prøver bare å si
hvor nær han kom suksess.
Og hvor absurde fantasiene hans var.
Men verden drives av fantasi.
Enig. Skillet mellom det han gjorde eller mislyktes med,
og enormt rike, vellykkede og hedrede mennesker
er veldig tynt.
"Ronnie er død, og jeg besøker Wien igjen
for å puste byluft
mens jeg skriver ham inn i den halvveis selvbiografiske romanen
jeg iallfall kan tenke på nå.
Ikke Sacher igjen.
Jeg er redd kelnerne vil huske det.
Ronnie som faller ned i bordet, og jeg som halvveis bærer ham ut.
Flyet mitt til Schwechat er forsinket,
og resepsjonen på hotellet jeg har valgt tilfeldig,
ledes av en eldre nattportier.
Han ser i stillhet på at jeg fyller ut registreringsskjemaet.
Så snakker han på mykt, ærverdig wienersk-tysk:
'Faren din var en stor mann.
Du behandlet ham skjendig.'"
Jeg hører stadig
at jeg ikke har presset deg hardt nok hva gjelder forræderi.
Jeg har sviktet som intervjuer.
Jeg føler at du har fått høre alt som er om det temaet.
Men jeg skal svare på ethvert spørsmål du vil, så sannferdig jeg kan.
Vil de at du skal gråte?
Gråte? Ja. Jeg kan gjøre det.
Slik jeg kan etterligne fuglelyder.
Jeg skal ikke snakke om sexlivet mitt mer, mer enn du ville.
Det virker svært privat.
Kjærlighetslivet mitt har vært vanskelig, som du kan tro,
men det løste seg på herlig vis, og det er nok om det temaet.
Så hva vil folk?
De vil tro at jeg er svikefull,
at jeg lyver,
at jeg bruker sjarmen som lokkemiddel
og antakelig at jeg piner barna mine.
De vil avsløre meg som noe,
men jeg må vite hva som er bak maska først.
Du har fått vite alt om meg, så vidt jeg vet.
I selvbiografien sier du at ingenting er sant. Det er din fantasi.
Inne i boblen abstraherer jeg fra virkeligheten
og fiksjonaliserer det.
Jeg vil ta ryddige historier fra virkeligheten rundt meg.
SPEILKRIGEN
Men jeg gjorde ingen av de vågale greiene som står i bøkene mine.
Men hvorfor fortelle folk at en historie er falsk i begynnelsen?
Om du og jeg så den samme bilulykken,
ville hver ha sin versjon av det som skjedde.
Så hva er sannhet?
Objektiv sannhet oppfattes av en fraværende tredjepart,
men ellers er sannhet subjektiv.
Hvem er tredjeparten? Gud?
Det fins en faktafortegnelse vi aldri får tak i.
Jeg har prøvd å lage troverdige fabler
av verdenene jeg besøkte eller som besøkte meg.
For meg har reisen vært en fantasireise.
En fantasiflukt fra virkeligheten.
Gjenskapelse av kaos.
Ikke med orden, men på en omfattende, individualisert måte
som får folk til å føle seg, ikke som James Bond:
"Jeg skulle ønske dette var meg."
Men heller slik: "Herregud, håper dette ikke er meg."
"Da jeg var en ung og bekymringsløs spion,
var det naturlig at jeg skulle tro at landets største hemmeligheter
lå i en utskåret grønn Chubbsafe
som var stuet bort i enden av en labyrint av skitne korridorer...
...i øverste etasje på 54 Broadway...
...på det private kontoret til sjefen for de hemmelige tjenestene.
Jeg hadde hørt at det eksisterte dokumenter så hemmelige
at kun sjefen selv berørte dem.
Og nå har den triste dagen kommet
når teppet skal falle for Broadway Buildings.
Er sjefens safe unntatt?
Vil kraner, brekkjern og tause menn føre den
til neste trinn på den lange livsveien?
Man bestemmer motvillig at safen skal åpnes."
Hvem har nøkkelen?
"Åpenbart ikke fungerende sjef.
Han har gjort det til et poeng å aldri åpne safen.
Det du ikke vet, kan du ikke avsløre."
Nytteløst!
Få tak i en som kan dirke.
"Tjenesten har dirket opp en del låser i sin tid,
så det er visst på tide å dirke opp én til."
"Låsen gir etter."
"Safen er tom.
Rommer ikke engang den mest hverdagslige hemmelighet."
Vent!
Er det en avledningssafe for å beskytte det aller helligste?
"Safen brytes forsiktig fra veggen.
Sjefen ser bak den.
Og drar fram ei svært tykk og gammel bukse
med en etikett festet på.
Det står at dette er buksa Rudolf Hess...
...Adolf Hitlers stedfortreder, hadde på da han fløy til Skottland
for å forhandle separatfred med hertugen av Hamilton.
I den feilaktige tro at hertugen var fascist som ham."
HITLERS STEDFORTREDER LANDER I FALLSKJERM
TOPPLEDER MED "VRANGFORESTILLING OM FRED"
"Under påskriften står noe skrevet for hånd."
"Vennligst analyser.
Kan gi innsikt i tilstanden til den tyske tekstilindustrien."
Det var en historie om menn fra et redusert imperium
som ser inn i et falskt speilbilde av seg selv.
Vokter ennå en stor nasjon, spiller ennå verdensmakt.
De var en tragisk redusert gjeng
drevet av sin egen nostalgi.
Og når du ser inn i speilet?
Nå? I dag?
Jeg er mye mer avslappet med meg selv nå, som gammel.
Mer forsonet med hvem jeg var og hvem jeg ikke var.
Så jeg er ikke for ulykkelig når jeg ser meg i speilet,
om jeg ikke er i bakrus.
Jeg ser på deg som en utsøkt selvhatets poet.
Jeg er enig.
Bare i de siste årene føler jeg at jeg har blitt fri,
og jeg elsker å være det jeg er best til.
Ikke bare å være forfatter, det er tilfeldig, men skriving.
Uten et kreativt liv er jeg veldig lite.
Som en skuespiller uten en rolle.
Arbeidet gjør meg så lykkelig som jeg kan bli.
Og jeg elsker å skrive.
Så jeg er et slikt dyr.
Jeg påstår det sjelden, men jeg gjør det her: Jeg er kunstner.
DAVID CORNWELL DØDE 12. DESEMBER 2020.
HAN VAR 89 ÅR GAMMEL.
TIL KJÆRLIG MINNE OM JANE CORNWELL
TEKST: JON IVAR SÆTERBØ