Po navadi nimam pojma, kje naj začnem.
Vi pa ste mi dali zamisel, kje naj začnem.
Kakšno pa?
Vprašali ste me o naravi najinega odnosa.
Ne le tega. Mislim, da je pisalo: "Kdo ste?"
Ogledal sem si večino vaših del.
Včasih ste kakor duh, včasih kakor bog.
Včasih pa ste prisotni.
Vedeti sem moral, s kom govorim. Ste moj prijatelj?
Ste tujec na avtobusu?
Kdo ste?
To je uprizoritvena umetnost.
Človek mora vedeti, ali nastopa pred sindikatom ali elitnim občinstvom.
Vedeti mora nekaj o željah ljudi, s katerimi govori.
In če ne znam odgovoriti na to?
Ne da nočem, ampak mogoče ne morem.
Potem se bomo trudili naprej in ugotovili, kdo ste.
V vojaški obveščevalni
sem vodil veliko razgovorov, ki so bili tudi zaslišanja.
Takoj sem ustvaril odnos odvisnosti od zasliševalca, mene.
"Je vaša mati dobro? Želite, da pokličem vaše domače?"
Razgovor se začne z ustvarjanjem vezi, resnične ali umetne.
Predvsem z izjavo, da imajo le mene.
Ustvarjanje odvisnosti?
Da, ustvarili smo odvisnost od zasliševalca.
Ko hočete izraziti nekaj, kar ni nujno res,
in veste, da ni res, to je začetek.
POPOLN VOHUN
"Skoraj vse moje knjige so imele v nekem trenutku
delovni naslov Golobji rov."
GOLOBJI ROV – JOHN LE CARRÉ
"Njegovega izvora ni težko razložiti.
Bil sem najstnik, ko me je oče peljal
v igralnice v Monte Carlu, da si da duška.
Ob stari igralnici je bil športni klub.
Ob njem sta bila trata
in strelišče, ki je gledalo na morje.
Pod trato so bili vzporedni rovi."
VOHUN, KI JE PRIŠEL S HLADNEGA
"Odpirali so se na morje.
Vanje so dali žive golobe.
Ujeli so jih na strehi igralnice.
Iti so morali skozi mračni rov,
dokler niso zagledali sredozemskega neba
kot tarče premožnih športnih gospodov."
"Stop!" -"Čakali so z napetimi puškami.
Golobi, ki so jih zgrešili ali zgolj oplazili,
so se vrnili v rojstni kraj na strehi igralnice,
kjer so jih čakale iste pasti.
O tem, zakaj me je ta prizor tako dolgo preganjal,
bo znal morda bolje soditi poslušalec kot pa jaz."
Večina najbrž ne pozna imena David Cornwell.
Je strokovnjak za skrivnosti, bivši vohun
in avtor dveh ducatov knjig, ki so skoraj vse uspešnice.
Napisal jih je pod psevdonimom John le Carré.
VRHUNSKI ROMANOPISEC
Cornwell to dvojno življenje živi že več kot 50 let in redko daje intervjuje.
VOHUNJENJE, KOT GA OPIŠE LE LE CARRÉ
Izdaja me očara.
Izdajo sem doživljal ves čas.
Ko sem šel v svet obveščevalne, sem služil v dveh službah.
Obe sta se končali z izdajo.
Počutil sem se izdanega kot otrok.
Čutil sem, da sem tudi sam izdal ljudi.
Kot številni umetniki
sem že od otroštva živel v domišljijskem mehurčku.
To, da sem bil v obveščevalni, zame ni bilo dovolj.
Bil sem zelenec in niso mi veliko povedali.
Izmislil sem si vohunski svet in ga napolnil s svojimi ljudmi.
TELEFONSKI KLIC ZA MRTVECA
V številnih zgodbah so naivneži in tisti, ki vlečejo niti.
Tisti, ki ukazujejo, in tisti, ki si pustijo ukazovati.
Zdaj govoriva o mojem otroštvu.
Oče je bil manipulator.
Življenje je bilo oder.
Na katerem je bilo pretvarjanje vse.
Zunaj odra je bilo dolgočasno.
Tveganje je bilo privlačno.
Najbolj privlačen pa je bil vtis osebnosti.
O resnici nismo govorili. O prepričanju tudi ne.
Ste se počutili kot naivnež?
Ne, prilagodil sem se.
Izboljšal sem nastop, začel praviti zabavne zgodbe, se važiti.
Zgodaj spoznaš, da človek nima središča.
Nisem bil naivnež. Ponudili so mi, da izkoriščam naivneže.
Kadar smo se odselili, nismo plačali računov.
Morali smo pogasiti luči po hiši,
ker je kdo iskal mojega očeta Ronnieja.
Takrat se je zdelo, da ljudje tako živijo.
To niso zgodbe o nesreči.
Graham Greene, ki ga pogosto citiram, je rekel:
"Otroštvo je dobroimetje pisatelja."
To ni pritoževanje, samo samoizpraševanje.
"Videl sem hišo, v kateri sem se rodil.
Toda hiša mojega rojstva, ki mi je bila bolj všeč,
je drugačna in stoji v moji domišljiji.
Je iz rdeče opeka, bučna in pripravljena za rušenje.
Razbita okna, znak 'Naprodaj' in stara kad na vrtu.
Primernejša za skrivanje otrok kot za njihovo rojstvo.
Vseeno sem se rodil tam. Oziroma tako trdi moja domišljija.
Na podstrešju. Med kupi rjavih škatel,
ki jih je oče vlačil povsod, ko je bil na begu.
Mati je ležala na ležalniku in se trudila po najboljših močeh,
karkoli že naj bi to pomenilo.
Torej, rodil sem se...
Pobral je mene, mamo in njeno bedno lastnino,
in ker nas je nedavno spet obiskal notar,
smo potovali z malo prtljage.
Prtljažnik je zaklenjen od zunaj.
Sem že na begu. Odkar pomnim, bežim."
Mama je izginila, ko sem imel pet let.
Nobenega stika nisem imel z njo.
Bilo je veliko nadomestnih mater, ki so šle skozi očetove roke.
Neka mačeha, ki je bila po svoje junakinja,
je za nekaj časa vzpostavila mir.
MAMA OLIVE
Moja mama je bila skrivnost.
Ker nikoli nismo izvedeli, kaj se ji je zgodilo.
Je umrla? Je živa?
Ronnie ni maral surove resnice.
KOTLAR, KROJAČ, VOJAK, VOHUN BBC – REŽIJA: JOHN IRVIN
Znova sem jo srečal pri 21 letih.
Pisal sem njenemu bratu. Odpisal mi je, rekoč:
"Tu je njen naslov. Ne povej ji, da sem ti jaz povedal."
Pisal sem mami: "Tvoj brat mi je povedal."
Ker nisem čutil, da bi me ta opomin zavezoval.
Je obžalovala, da je zapustila vas in vašega brata?
Ko sem jo spoznal, sem jo to vprašal.
Odgovorila je, kot je potem vedno odgovorila,
da se z mojim očetom ni dalo živeti.
Da je bila sita ljubic, ki jih je vlačil v hišo.
Da nikoli ni prinašal denarja v hišo.
Pa niso ji bili všeč goljufi, s katerimi se je družil.
Če bi poskusila kako ukrepati, je rekla,
je poznal odlične odvetnike, kar je res,
zato na sodišču nikoli ne bi zmagala.
Zato se je vdala in odšla.
Se spomnite dneva, ko je odšla?
Ne.
Če ponoči zapustiš svoja otroka
s svojim belim kovčkom,
ju poljubiš v slovo?
Je prišla v sobo, kjer sva spala? Naju še zadnjič pogledala?
Tako si zamišljam. Zamišljam si, da je.
Dobili ste ta kovček.
Ko je umrla,
sem opazil lepi beli usnjeni kovček iz Harrodsa.
S svileno podlogo.
Na njem so bile njene začetnice OMC: Olive Moore Cornwell.
Gotovo je v ta kovček zbasala svoja oblačila.
Predstavljal sem si prefinjene stvari, ki so bile v njem.
Izbrana oblačila.
V pritličju so vsi kovčki, ki jih potrebuje gospa.
Odnesla ga je v nekakšno revščino.
Zbežala je s tipom brez ficka.
Predstavljam si, da je izpraznila kovček in še zadnje razkošje je zbledelo.
Kovček je edino, kar mi je ostalo od nje. Dokaz, da se je to zgodilo.
Kaj vam pomeni kovček? Zakaj ste ga obdržali?
V svoji glavi sem ga obtožil, da je sodeloval
v njenem skrivnem odhodu od doma tisto noč.
Zame je zgodovinski.
Čustveno je bila nedoumljiva.
Nisem je slišal, da bi izrazila čustva.
Toda ko je šla v dom, v svojem zadnjem letu,
je z negovalkami ustvarila izmišljotino.
Negovalkam je pripovedovala, da je bila zelo vdana mati.
O dolgem skupnem življenju in kako lepo smo se imeli.
Zapolnila je manjkajoča leta.
Ko sem bil ob njej, ko je umirala,
me je, kakšna ironija, zamenjala za mojega očeta.
Rekla je: "Nikoli mi nisi prinesel orhidej."
Najbrž se je nanašalo na kako njegovo ljubico.
Tega ne bom nikoli vedel. Vprašal sem jo: "Kakšne barve?"
Ona pa: "Vseeno. Nisem jih še videla. Prinesi mi orhidejo."
RONNIEJEVO SODIŠČE SINOV ZLOČINSKI PREGON
Ronnieja so imeli vsi radi. Celo ljudje, ki jih je oropal.
SLEPARJEV SIN
VOLITE RONNIEJA CORNWELLA
Ko je na odru varal ljudi,
je popolnoma verjel v to, kar je počel in govoril.
V teh izbruhih izjemnega šarma
in v sposobnosti prepričevanja je bil resničen.
"Sin? Ko mi bodo sodili, kajti sodili mi prav gotovo bodo,
mi bodo sodili po tem, kako sem delal s tabo in tvojim bratom Tonyjem.
Taka bo Božja volja."
Bog je bil njegov veliki prijatelj.
Ali je verjel v boga, je skrivnost. Bil pa je prepričan, da bog verjame vanj.
Ti izjemni, genialni triki samozavesti
so bili del njegovih pogovorov z bogom.
"Če naredim to ali tisto, jo bom odnesel brez kazni?"
Barantanje z bogom.
Ja, prej stava z bogom.
"Kaj, če dam toliko na mizo?"
Ronnie je, najsi je moral krasti, si sposoditi ali podkupiti ravnatelja,
vedno hotel, da imam odlično izobrazbo.
Naučil sem se manir razreda, ki mu nisem pripadal.
Učil sem se in se pogosto počutil spregledanega.
Včasih sem sovražil razred, ki so mi ga vsilili.
Bil sem na sovražnikovem ozemlju. A sem se naučil prav oblačiti in govoriti.
Postal sem eden izmed njih. Nikoli pa se nisem počutil eden izmed njih.
SINOVI IN VOHUNI 'Vem, kdo si'
Že od malih nog sem bil vohun.
Kadar je Ronnie odšel, sem raziskoval.
Nisem vedel, kaj me čaka.
10. ZAHTEVEK
Ko so prišli upniki, so moje igrače izginile.
Pa pohištvo tudi. In ženske.
Izginile so matere.
VIŠJE SODIŠČE – BANKROT
Ko se je Ronnie res bal, je ukazal, da pogasimo luči
in damo avte zadaj na vrt.
Ni se bal zakona, temveč drhali.
Ljubosumno srce, oh, ljubosumno srce,
nehaj biti.
Ne vidiš, kakšno škodo si naredilo...
Ko je umrl, je imel pisarne v Jermyn Streetu.
Na vrhu so stanovale prijateljice noči.
Ki so mu bile vedno pripravljene skuhati klobaso.
Imel je dva avta Ford Zephyr,
hišo v Henleyju, hišo v Tite Streetu v Chelseaju.
Čemu, ne vem.
Poleg tega je imel te pisarne.
Pri njem ali v njegovih predalih nismo našli dovolj denarja,
da bi plačali osebje do konca tedna.
Denarja ni bilo.
V Maisons-Laffittu v Franciji je imel konja
in dva na Irskem.
Rekli ste jim "neobstoječi".
Neobstoječi.
Imel je svetovno znanega džokeja Gordona Richardsa.
Ko se je Gordon upokojil, je na dražbah izbiral konje za Ronnieja.
Moral jih je plačati.
Užival je, da je lahko na Ascottu tekmoval s konjem.
Ronnie je dosegel, da ga pobiralci stav
niso hoteli več videti na dirkališču.
To so jasno povedali svojim gorilam.
Paziti si moral, če si prišel na dirko,
pa nisi plačal dolgov.
Dali so mi kovček, poln denarja,
ki bi ga morali razdeliti med pobiralce stav.
Rupert. Oddaljuje se.
Konj, imenoval ga je po mojem polbratu,
je tekmoval na Cesarewitchu.
Nenadoma smo poželi veliko denarja.
Hvala, fantje.
Z njim sem sedel na vlaku.
K meni je stopil orjak.
Sin Ronnieja Cornwella si, ne?
Tega ne ponovi več, sinko.
In se je dotaknil mojega nosu.
Ko sem se vrnil, je Ronnie čakal.
Štel je in štel.
Ni mogel verjeti, da nisem nič vzel.
No, fant, pokaži mi žepe.
Dajmo, pokaži, kaj si naredil.
Mislim, da mi je dal petaka, ker sem bil priden.
Je bilo to, da niste kradli, razočaranje za očeta?
Zmedlo ga je.
"Ne moreš biti tako dober," je pomislil.
"Nihče ni tako dober. To ni v človeški naravi."
Ampak to je bilo zelo romantično otroštvo, ne?
Ja, to sem si moral priznati,
da karkoli že sem spoznal pozneje
in kakršnokoli pomanjkanje sem moral trpeti, glede matere ipd.,
je bilo silno vznemirljivo.
Nisem še omenil, da mi je bilo usojeno postati odvetnik.
Starejšemu bratu pa, da postane notar.
Določili so, da grem na Oxford. Kjer so mi ponudili mesto.
Ronnie je hotel vedeti, za kaj plačuje.
Iz strahu sem rekel, da bom študiral pravo.
Ko je slišal govorice, da študiram sodobne jezike,
je od mojega tutorja zahteval razlago, kako se je to zgodilo.
So bili krivi oni ali jaz?
OD VIŠJEGA TUTORJA
Moja mentorica, Vivian Green, mu je pokazala vrata.
LINCOLNOV KOLIDŽ, POROČILO TUTORJA Cornwell je čudovit človek.
PROŠNJA ZA VPIS
Zato sem naprej študiral sodobne jezike.
SODOBNI JEZIKI
Sredi drugega letnika je oče dramatično bankrotiral.
Izgubil je 1.250.000 funtov.
Westminster Bank v Oxfordu se je iz svojih razlogov odločila,
da noče imeti mojega računa, in ga je zaprla.
Z dekletom sva se zelo zbližala in se odločila za poroko.
Učil sem na slabi zasebni osnovni šoli.
To je bila ista šola, ki sem jo v mislih
postavil na začetek romana Kotlar, krojač, vojak, vohun.
KOTLAR, KROJAČ, VOJAK, VOHUN
Živeli smo v hudi revščini.
S straniščem na štrbunk in kositrno kadjo.
Nato je Vivian Green, kar se mene tiče,
junaško prepričala kolidž, da me vzame nazaj.
Nekako so našli denar zame.
Vrnila sva se in našli so nama čudovito stanovanje.
Življenje se je čisto spremenilo.
Akademski čar se je vrnil,
ko so me z Etona povabili, da učim najvišji letnik.
Mislil sem, da bom do smrti poučeval na Etonu.
Po dveh letih sem se naveličal.
Potem so me očarali vohuni in mislil sem, da bom do smrti vohun.
V obveščevalno službo je zelo težko priti.
Biti moraš baraba
in hkrati vdan.
V tistih časih so iskali določen tip človeka. Bil sem kot nalašč za to.
Zgodaj vržen iz gnezda.
Internat.
Zgodnja neodvisnost duha.
Vendar potrebuje pripadnost ustanovi.
Svoje življenje še vedno vidim kot izmenjevanje sprejemanja in begov.
Pridružil sem se eni obveščevalni službi in bil razočaran.
Se pridružil drugi in bil spet razočaran.
Hladna vojna me je razočarala, kar ni bilo težko,
ko si videl, koliko nacistov hodi po Zahodni Nemčiji.
In po Vzhodni Nemčiji.
Za kaj smo se sploh borili?
Kot da vojne ne bi bilo?
Tako je bilo čutiti.
Moč vsiljene pozabe je bila neverjetna.
Dobil sem mesto diplomata, ki je pokrival Zahodno Nemčijo.
To je bila velika sreča v mojem življenju,
ker sem bil tam, ko so postavili Berlinski zid.
Mat položaj med Vzhodom in Zahodom je bil zgoščen v Berlinu.
Napetost je bila prisotna ves čas. Vplivala je na vse.
Oči sveta so s tesnobnostjo uprte v Berlin.
Poteka zadnji veliki eksodus beguncev z Vzhoda,
nemški komunistični režim pa poskuša zapreti mejo.
Prosilcev za azil tu na robu svobode
je zdaj že 1500 na dan.
ZAPUŠČATE AMERIŠKI SEKTOR
Šel sem v Berlin in dogajanje videl na lastne oči.
Največje drame so bile pred postavitvijo zidu.
Gasilci iz Zahodne Nemčije so pod stavbe napeli trampoline.
Ljudje so skakali nanje.
Ti prizori so segli do srca.
BERLINSKI ZID, SRAMOTNI SIMBOL
BERLINSKI ZID JE FRONTNA ČRTA V HLADNI VOJNI
Kakšen je bil vaš odziv na to?
Mešanica jeze, gnusa in empatije.
To je bil zame mejnik.
To me je spodbudilo, da sem napisal Vohun, ki je prišel s hladnega.
Preizkušnja, ki vam je pomagala razumeti svet?
Bolj potrditev mojega pogleda na svet.
To je bil najbolj izprijen simbol norosti človeškega boja.
Čutil sem, da so na obeh straneh, na Vzhodu in Zahodu,
potrebovali sovražnika, zato so si ga izmislili.
SKUPNA ZMAGA!
Neviden prehod od antinacizma k antikomunizmu.
SKUPAJ BOMO ZADAVILI HITLERIZEM
USTAVITI KOMUNIZEM JE NALOGA VSEH
Vrnil sem se iz Berlina.
Vedel sem, da hočem napisati udaren roman o tem.
Bilo je poletje. Delal sem predvsem na vrtu.
Okoli mene so bili otroci.
Začel sem ob štirih, petih zjutraj.
Imel sem navale besa.
Našel sem zgodbo, ki je služila mojemu namenu.
To je bil Vohun, ki je prišel s hladnega.
Kaj misliš, kaj so vohuni?
Moralni filozofi, ki svoja dejanja merijo po božji ali Marxovi besedi?
Pa niso. So le kup sumljivih bednih barab, kot sem jaz.
Mali ljudje, pijanci, pedri, copatarski soprogi,
ki se igrajo kavboje in Indijance, da si popestrijo bedno življenje.
Misliš, da kot duhovniki tehtajo dobro in slabo?
Najbolj senzacionalen avtor ta hip
je David Cornwell,
ki pa je vsem bolj znan kot John le Carré.
Koliko izvodov Vohuna, ki je prišel s hladnega ste prodali?
Mislim, da v vseh oblikah izvodov po vsem svetu
od dvanajst do petnajst milijonov.
VOHUN, KI JE PRIŠEL S HLADNEGA
Domnevam, da je bil uspeh Vohuna presenečenje.
ŠTIRI MESECE ŠT. 1 V ZDA
Zame ni bilo presenečenje v smislu, da sem čutil,
da ko jo bom končal, bom napisal nekaj,
kar bo globoko izražalo moja čustva in bo morda uspešno.
JOHN LE CARRÉ JE NAJBOLJŠI AVTOR...
Začetno navdušenje agenta in založnika je kazalo, da je lahko uspešnica.
V mislih morate imeti okolje, v katerem je izšla.
Bili smo navdušeni nad Jamesom Bondom.
DR. NO REŽIJA: TERENCE YOUNG
Občudujem vašo srečo, gospod...
Bond. James Bond.
Resničnost, ki smo jo videli pri poročilih
in dogodkih okoli sebe,
so bili sumljivi in osamljeni vohuni.
To sem obrnil.
Napačno pri tem je – in s tem živim še zdaj –,
da so bile tajne službe prikazane tako presneto čudovito.
Medtem ko smo bili takrat ohromljena organizacija,
ki bi jo lahko zaprli.
KOTLAR, KROJAČ, VOJAK, VOHUN
"Če je vaša naloga v življenju dobiti izdajalce,
jih pridobiti za svojo stvar,
se ne moreš pritoževati, ko se izkaže,
da je enega tvojih pridobil nekdo drug.
Ko sem začel pisati Kotlar, krojač, vohun, vojak,
je mojo pot razsvetlila mračna luč Kima Philbyja.
Bil je sijajen nekdanji vodja protiobveščevalne pri MI6.
Napovedovali so, da bo postal direktor, bil pa je tudi ruski vohun."
NEKDANJI BRITANSKI DIPLOMAT RUSKI VOHUN
Sredi mojega službovanja v Zahodni Nemčiji
so oznanili Philbyjev prebeg.
Izginil je iz Bejruta in se pojavil v Moskvi.
To je bil udarec za etiko tajne službe tistega časa.
Nekdo nama sledi.
Vprašanje je, ali sta MI5 in MI6 hotela, da gre.
Takega izpostavljanja ni hotel nihče. To je huda težava.
Sojenje pomembnemu nekdanjemu vohunu
bi zelo škodilo državi, dosegli pa bi zelo malo.
Zato je oblast trezno premislila in rekla: "Hvala bogu."
Hvala bogu? Torej so dovolili, da zbeži.
Ja.
Hvala, tovariš.
Philbyjev prebeg je zabodel v srce
tedanje vodstvo.
Bil je iz Westminstra.
Pripadal je notranjemu krogu angleške družbe.
Ljudje so spregledali
precej očitno Philbyjevo preteklost.
STROGO VAROVANO
Ne bi bilo težko ugotoviti, da je bil že zgodaj v stiku s komunisti.
Na Dunaju se je poročil s komunistko.
PHILBYJEVA PRVA ŽENA
Zamižali smo na eno oko, ker je bil naš. Eden naših.
Če si se poglobil v Philbyjevo ozadje,
bi rekel, da je ta možak
sumljiv, tega pa nočemo.
Bilo je ravno nasprotno. Bila ga je sama očarljivost.
In rad je preslepil ljudi.
STROGO ZAUPNO IN OSEBNO.
"Prišel je Nicholas Elliott, Philbyjev vdani prijatelj, zaupnik,
predan sobojevnik v vojni in miru. Otrok Etona,
sin nekdanjega ravnatelja Etona, pustolovec, alpinist in naivnež.
Med številnimi izjemnimi Elliottovimi dosežki
je bil gotovo ta – ki je bil tudi najbolj boleč –, da je v Bejrutu
sedel nasproti tesnemu prijatelju, kolegu in mentorju Kimu Philbyju
in poslušal, kako mu ta priznava, da je sovjetski vohun
že vsa ta leta, kar se poznata."
Nick Elliott mi je rekel, da ko je šel v Bejrut na razgovor s Philbyjem,
da bi dobil priznanje...
Rekel je, da je bil, ko ni igral dvojne igre,
izjemno osamljen. Spoznal je, da je njegovo življenje postalo pusto.
Izdajanje je bilo zanj odvisnost.
Vse je prevaral. Od otroštva naprej.
RESNICA BOLJ ČUDNA OD DOMIŠLJIJE
"Dvojni agent" pogosto uporabljamo napačno.
Philbyja v občilih pogosto opisujejo kot dvojnega agenta.
Toda dejstvo je, da je bil Philby neposreden,
pomemben, razvpit izdajalec.
Kakšna je razlika?
Bil je ruski vohun.
Če bi bil dvojni agent, bi vohunil za Ruse,
mi pa bi izvedeli stvari o Rusih.
Elliotta sem dobro poznal. Bil je visok,
imel je upognjeno telo, nosil je telovnik, očala.
Govoril je kot študent z Etona, sin ravnatelja Etona.
Številni v njegovi družini so hodili na Eton. Aristokrati.
Ga lahko oponašate?
Ja. Rekel sem mu: "Nick,
ko si šel na obisk h Kimu, kakšna pooblastila si imel?"
"Kako to misliš?"
"Kako bi mu lahko grozil? Bi ga lahko privedel v London?"
"Dragi poba, v Londonu ga nihče noče."
"S čim bi mu lahko grozil? No, povej, Nick." Rekel je:
"Rekel sem mu, da če ne bo odkrit,
ne bo diplomata, veleposlaništva,
podjetja ali kluba na Bližnjem vzhodu,
ki bo hotel imeti kaj z njim."
"Najbrž si ga zelo prestrašil." "Ja, sem."
Igral je angleškega bedaka.
Ali je bil res, kot mnogi trdijo, ne vem.
Nekje ste napisali:
"Philby je bil mojster v varanju drugih.
Elliott pa je bil mojster v varanju samega sebe."
Vesel sem, da sem to rekel.
Vedno sem trdil,
da je Philbyju takšno ravnanje narekoval nagon, ne razum.
Vznemirjenje, ko stopiš na ulico in veš, da veš več kot drugi.
Veselje ob shizofreniji, ki si jo odredijo tajni agenti in v njej uživajo.
Shizofrenija, ki si jo odredijo sami.
Dvojnost, v kateri živiš ves čas.
To, da si nasprotje tega, kar kažeš.
Ni v tem tudi nekaj veselja, da ustvarjaš politiko?
Ja, mislim, da je veselje čutno.
Čutno potovanje
nenehnega izzivanja sreče in preživetja.
Seveda gre tudi za izboljševanje sveta.
Občutek, da si v središču vesolja, je krasen za nečimrnost.
To, da to čisto zlato predajaš Sovjetski zvezi, svojim gospodarjem.
"Me zdaj ljubiš? Če ti dam to, me boš imel rad?"
Ta občutek čutnosti dobro poznam.
Ne pri sebi, temveč pri njem.
G. le Carré, Kima Philbyja ste opisali
kot "maščevalca, ki je trdnjavo uničil od znotraj".
Bil je eden tistih, ki so se rodili s privilegiji.
In nekako prezirali prednost, s katero so se rodili.
Človek, ki se po eni strani počuti, da je boljši od družbe,
po drugi pa družbi noče odpustiti, da ga je postavila v tak položaj.
Bil je v konfliktu s samim sabo.
Ko sem šel leta 1988 končno v Moskvo,
sem bil na zabavi, ki so jo pripravili sovjetski pisatelji.
PHILBYJEVI DOSJEJI GENRIH BOROVIK
Tam je bil visok moški, Genrih Borovik.
Stopil je k meni in rekel:
"David, rad bi vam predstavil dobrega prijatelja.
Občuduje vaše knjige.
Kima Philbyja."
Odgovoril sem, zelo slabe volje,
da kmalu večerjam s svojim veleposlanikom.
In da ne morem en večer večerjati s predstavnikom kraljice,
drugi večer pa z njenim izdajalcem.
To se mi je zdelo bolno.
Nekdo, ki je dolgo slepo služil Stalinu...
Kako je lahko tako dolgo služil takemu človeku, taki stvari,
kot je sovjetski komunizem, tega nisem mogel razumeti.
Sam je najbolje vedel, kaj počne.
Bila je odvisnost, prevzel ga je užitek ob izdajstvu.
Užitek ob tem, da je igral za obe moštvi.
On je bil središče sveta. On je vodil svetovno igro.
To ni imelo veliko zveze z ideologijo.
Morda se je začelo kot ideologija, sprevrglo pa se je v odvisnost, izdajo.
Še mačka bi prevaral, če bi mu ga dal za en teden v varstvo.
Čutil sem nekakšno povezavo s Philbyjem.
Čutil sem skušnjavo,
da bi obrnil hrbet vsemu, kar sem se naučil,
in šel po svoji poti.
Razumem, kako se je to zgodilo Philbyju.
Zahvalil sem se bogu, da nisem šel v to smer.
Vendar sem v življenju prišel do razpotij.
Lahko bi postal prava baraba.
K sreči sem našel ventil za svojo tatvino.
PISATELJ MORA 'KRASTI IZ ŽIVLJENJA'
Pisatelj je malce neuravnovešen. Drugačen je.
Njegove ustvarjalne metode so metode samotarja,
ki si tu in tam izposoja izkušnje.
Te poveže, da bi naredil paket,
ki ga lahko ponudi javnosti. V tem smislu je iluzionist.
Če mu ljudje ves čas gledajo v rokav,
bo pokvaril svoj trik.
Zame je pisanje samospoznavanje.
To, kako se liki vedejo, kako nastopijo, kdo so,
po čem stremijo.
Pridejo na nepopisan list
in mi povejo nekaj o meni.
KOTLAR, KROJAČ, VOJAK, VOHUN
Ko pišem o Georgeu Smileyju,
pišem o idealnem očetu, ki ga nisem imel.
To so poskusi spoznavanja samega sebe.
Pogledovanje za tem, kar smo.
Nikoli se nisem podvrgel analizi.
Menil sem, da bi se prikrajšal za pisanje, če bi poznal skrivnosti o sebi.
Kaj ste spoznali o sebi od Billa Haydona?
Nekaj, kar sem po mojem že vedel.
Nekaj, kar sem vedel tudi o Philbyju.
Haydona sem nekako oblikoval po Philbyju.
Nagon, ki spi v meni,
ki ga nisem nikoli, kolikor vem, razvil ali mu podlegel,
je, da bi bil kralj sveta, za kogar se je imel Haydon.
Včasih me je užitek, da pripadam skrivnemu svetu,
da sem blizu dogajanju,
napolnil z radostjo.
FAUST REŽIJA: F. W. MURNAU
To je v faustovskem smislu tisto, kar svet hrani v svojem jedru.
Piše: "Was die Welt im Innersten zusammenhält."
...kar svet drži skupaj v njegovem jedru.
Potem je tu še stavek obupa iz romana The Secret Pilgrim:
"Ko vemo, da naše jedro..."
"...ne vsebuje ničesar." Ja.
Vendar verjamemo, da obstaja jedro,
v katerem nastaja politika.
Mislim, da deluje popolnoma ad hoc,
iz dneva v dan, od ure do ure.
Zgodovina je kaos!
Zgodovina je kaos. Zato, če si predstavljamo, kot sem si jaz
v svoji neskončni nedolžnosti,
da obstaja velika skrivnost o naravi človeškega vedenja.
Vendar je ni.
"'Vohunjenje je večno,' je Smiley oznanil prostodušno.
'Na svetu ni bolj absurdne službe, kot je ta, ki si si jo izbral.
Poslali te bodo, kamor bodo hoteli, vendar boš najmanj izkušen.
Ko se boš naučil obrti, te ne bodo mogli poslati nikamor,
saj ti bo na čelu pisalo, kaj delaš.
Stari športniki vedo, da so najboljše tekme odigrali na vrhuncu.
Vohuni na vrhuncu so na polici.
Pri določeni starosti
pa hočeš odgovore.
V svojem jedru hočeš imeti zvitek,
ki ti pove, kdo vodi tvoje življenje in zakaj.
Težava je, da takrat
sam najbolje veš,
da je jedro prazno.'"
Ko sem to prebral, sem to razumel globlje bivanjsko.
Smo jedro mi? Mogoče v njem ni nič?
V mojem primeru je to res. Za druge ne morem govoriti.
Mislim, da vsi živimo skrivnostno.
V odnosu s šefom, družino, ženo, otroki.
Pogosto vplivamo na odnos, s katerim se strinjamo,
razumsko, ne pa čustveno.
Zelo slabo poznamo samega sebe.
Lik vohuna se mi zdi
skoraj neskončno sposoben izkoriščanja,
da bi ubesedil vse mogoče skrite stvari v družbi.
V VSEH TIČI VOHUN
"Morda najboljši pisatelj vohunskih romanov vseh časov."
Moja izkušnja ob branju le Carréja je:
"Sem v domišljiji ali v resničnem svetu?
Sem v čudni mešanici obojega?"
Iskreno mislim, da nobenemu umetniku, naj bo pisatelj
slikar ali kaj drugega,
ni treba podrobno razlagati svojih del.
Če je to v vas vzbudilo takšna vprašanja, že uživate.
S temi pogovori sem poskušal
govoriti o postopkih povzemanja iz resničnega življenja.
Zavestno sem napisal knjigo,
Popoln vohun...
POPOLN VOHUN BBC, REŽIJA: PETER SMITH
...ki je vzporedna različica dogodkov iz mojega življenja.
Za Ronnieja oziroma Ricka, zame oziroma za Magnusa.
Ne morem vam povedati,
kdaj resničnost vstopi skozi skrivna vrata domišljije.
Veliko raje bi se vrnil k pojmovanju, ki sem ga orisal:
"Živim v tem mehurčku in uvajam stvari."
OXFORDSKA DIPLOMA
OBVEŠČEVALNA SLUŽBA
To je posebna samota, v smislu,
da z nikomer ne deliš misli.
Ustvarjaš skrivaj, iz elementov okoli sebe.
NEZAVEDNO ODMEVANJE
Izmišljena bit, ki dela red v kaosu.
To se mi zdi normalen postopek. Če bi bil slikar, bi čutil enako.
Upošteval bi svetlobo, okno
in poskušal ustvariti sliko svojega trenutnega občutenja.
Hotel sem vas vprašati, kako se počutite, pa se mi zdi trapasto.
Errol, počutim se prijetno.
Uživam govoriti o teh stvareh, o katerih še nisem govoril.
To možnost sem, pri svoji visoki starosti, videl kot nekaj jasnega.
Vedel sem, da ne bom lagal, da si ne bom izmišljeval.
Tudi samoobramba me ne zanima.
Ker ne vem, česa sem obtožen.
"Sir Magnus, nekoč si me že prevaral.
Toda pomembneje je, da si prevaral sebe.
Tudi ko govoriš resnico, lažeš.
Zvest si in ljubeč.
Toda čemu? In komu?" - Čemu? Komu?
Ne vem. Nekega dne mi boš mogoče povedal.
Povedati hočem, sir Magnus, da ste popoln vohun.
Liki ne delujejo, če v njih ni kančka vas.
Samo papirnati so.
Svoje like si berem.
Zelo pomembno je, kako govorijo.
Potem ti povedo, kdo so, kako se oblačijo, kako se gibajo.
PYM ŽAL NI IMEL... NEKAJ NEDELJ POTEM...
AXLOVO GROZNO LETO Pym mu je dal 1000 funtov.
TOKRAT JE PYM PREJEL...
Liki prihajajo, medtem ko pišeš. Stran za stranjo.
URE ČEŠČINE – AXLA NI OD NIKODER
Tip se počasi prikaže in je tvoj.
Ko srečam ljudi,
nagonsko pomislim na njihov značaj.
Pripisujem jim lastnosti, ki jih najbrž nimajo.
Hecno je, da teh potez morda na koncu sploh ni več.
Toda to je začetek zgodbe.
Potem razmišljam o tem, kaj ti ljudje hočejo.
Zaradi nasprotnih hotenj razumeš bistvo konflikta.
Napisali ste, da "Mačka na predpražniku ni zgodba,
Mačka na pasjem predpražniku pa je". - Tako je.
Tu imam le Carréjevo različico.
"Mačka je izdala psa, tako da je sedla na njegov predpražnik."
Mislim, da je bila mačka dvojni vohun.
JOHN LE CARRÉ: MOJSTER VOHUNSKIH ZGODB
MOJSTER VOHUNSKE IGRE
Zakaj je prevara za vas tako pomemben pojem?
POPOLNEGA VOHUNA JE NAVDIHNIL NEPOPOLN OČE
To ima dolgo družinsko ozadje.
V mojem otroštvu ni bilo resničnosti, predstava pa.
Ko sem opazoval življenje, sem začutil, da ljudje pogosto rečejo nekaj,
česar v resnici ne mislijo.
Ne pozabite, da sem bil v vseh obveščevalnih službah
neučinkovit, ampak zaposlen.
BURGESS IN MACLEAN PRVA POPOLNA ZGODBA IZ RUSIJE
To so bila desetletja prevar. Spraševal si se, kdo bo naslednji.
Pri MI5 smo prejemali glasna sporočila Američanov,
naj se zberemo in se znebimo komunistov med nami.
Prišel je neki moški,
ki je imel nekaj avtoritete, kar ti je jasno povedal,
in rekel: "Pridi, spijva kaj."
Za steno je imel izjemne ptice.
Tiho so prhutale naokoli.
Mislim, da je bil bedak.
Gotovo je bil kak analitik, psiholog.
Spraševal te je, slaboumno kot kakšen ravnatelj.
"Se razumete z ženo?"
Vse so nas zaslišali kot morebitne komunistične vohune.
Moj primer je bil smešen, saj sem se moral
zaradi MI5 pridružiti komunistični skupnosti na Oxfordu.
Izbrali so me in povabili na sovjetsko ambasado.
Oklepnico Potemkin sem gledal šestkrat.
Dajali so mi vodko, da sem omedlel.
Dober film.
Le da nima srečnega konca.
OKLEPNICA POTEMKIN REŽIJA: SERGEJ EISENSTEIN
Je želja po dvojnem vohunu prisotna že od samega začetka?
Da.
Takrat se mi je zdela zelo vznemirljiva misel.
Ne le agent, ampak dvojni agent.
To se dogaja ves čas pri vseh tajnih službah,
pri vseh ofenzivnih obveščevalnih službah.
Ljudi postaviš ob tistega, ki rekrutira,
in upaš, da jih bo rekrutiral. Potem je rekrutiranec tvoja last.
To je, kot bi rekli Nemci, normal.
Iz tega je nastal boleč odnos
s tajnim vodjo komunistične skupine na Oxfordu.
Z nedolžnim možem, Stanleyjem Mitchllom.
POPOLN VOHUN
Bila sva na istem faksu. Študiral je rusko in nemško.
Imel je rusko-judovske korenine.
Šla sva skupaj na počitnice v Dorset.
Imel je seznam študentov,
ki so bili takrat člani komunistične partije.
Moje delo za MI5 je bilo, da ugotovim, kdo so ti ljudje.
Seveda je grozno. Izdal sem Stanleyja.
Čeprav se zdaj zgražam nad svojim vedenjem,
še vedno mislim, da je bilo to potrebno.
Stanley je pozneje preprosto seštel ena plus ena
in dojel, da sem bil jaz.
To ga je zelo prizadelo. "Ti Judež, ti svinja.
Kako lahko kdo to naredi? Kako je lahko kdo tako pokvarjen kot ti?"
Pa vaša obramba?
"Oprosti, Stanley, pripadal si revolucionarnemu gibanju,
ki bi omajalo našo državo.
Takrat smo bili praktično v vojni proti Sovjetski zvezi.
Na napačni stani si bil."
Si lahko prepričan, da si na pravi strani,
ne na napačni? - Ne, seveda ne.
POPOLN VOHUN
Zakaj se je moral sin v Popolnem vohunu ubiti?
Mary ni slišala strela.
Prvič, ker je vedel, da so ga razkrili kot dvojnega agenta.
V resničnem svetu bi se lahko dogovoril.
Poleg tega življenja ni več prenesel.
Pa osramotil se je pred svojim otrokom.
Je Ronnie poznal sram?
Res mislim, da ne.
Slišal sem, kako je to naredil zelo zasebno
z mojo prvo mačeho.
Kričal je, kako nečesa ne bo več ponovil.
Po mojem ni poznal sramu. Ne vem, kako je lahko živel s sabo.
Živel je v domišljiji,
ki se ni nujno začela kot načrt za zločin.
Bilo je kot pisanje romana.
Slišal je pravi stavek
ali pa je v množici opazil iztočnico.
To je bil začetek sleparije.
"Bil sem v Exetru. Hodil sem po resavi.
Za roko sem držal mamo, Olive.
Ker je nosila rokavice, ni bilo dotika s kožo.
Kolikor se spomnim, ga ni bilo nikoli.
Daleč na drugi strani pušče je bila mračna stavba z ravnim pročeljem
in zamreženimi okni. V njej ni svetila luč."
"Za zamreženim oknom
je bil – kakor obsojenec iz monopolija – moj oče.
Pomahal sem Ronnieju.
Ronnie je pomahal, tako kot je vedno mahal."
Očka, očka!
"Z roko v Olivini sem se vrnil k avtu, zelo zadovoljen s sabo.
Nima vsak fantek matere samo zase,
očeta pa v kletki.
Toda oče pravi, da se to ni zgodilo.
To, da sem ga videl v kakem zaporu, ga je neizmerno užalilo."
Čista izmišljotina, sin, od začetka do konca.
Vsak, ki pozna ječe v Exetru,
ve, da se iz celic ne vidi ceste.
"Verjel sem mu.
Motil sem se, on je imel prav.
Ni bil za tistim oknom in nisem mu pomahal.
Toda kaj je resnica? Kaj je spomin?
Poiščimo drugo ime za to,
kako vidimo pretekle dogodke, ki so še živi v nas."
Ne vem, ali je "soočenje z vami" pravi izraz,
toda nekaj, kar ste rekli, se mi je zdelo zanimivo.
In vredno nadaljnjega raziskovanja.
Mogoče to je zaslišanje. Mogoče slepim samega sebe.
Ne predstavljam si, da vi kot zasliševalec
ne bi delno iskali samega sebe.
Ne verjamem, da lahko tako globoko razumemo ljudi.
Lahko pa si ustvarimo sliko o njih. Potem se lahko povežemo z njimi.
Najeli ste zasebne detektive, da bi preiskovali vašega očeta.
Debeluha in suhca. Odvetnika sem vprašal:
"Kako dobim te ljudi?" Rekel je: "Ne povej jim, da sem to rekel,
a to so najbolj okrutni ljudje, kar jih poznam."
Bila sta zelo draga.
David! Najlepša hvala za tvoj čas včeraj. Za pogovor, kako naprej.
Odkrila sta zelo malo.
RONNIEJEVA DEJANSKA VELIKOST TEŽAK ZA TO VIŠINO
RESNE OBTOŽBE V EXETRU
Veliko zanesljivejši vir Ronniejevih prvih zločinov in zapornih kazni
so bili lokalni časopisi.
'RAZKOŠJE VEČINO ŽIVLJENJA' V STEČAJ
Že zelo mlad je dobil štiri leta zaradi goljufije.
Sredi služenja kazni so ga izpustili.
Dobil je drugo kazen – prisilno delo.
Enkrat sem ga vprašal: "Kako hudo je bilo?"
Odvrnil je: "Cigani so bili najhujši." Pa omenjal je boje s pestmi.
SMRTONOSNA AFERA REŽIJA: SIDNEY LUMET
Ronnie je bil plečat. Po mojem se je znal tepsti.
PRMEJDUŠ! KAJ DELA LONDONSKI AVTOBUS V ZDA?
V Chicagu sem promoviral britanski teden in se vozil z londonskimi avtobusi.
Pretvarjal sem se, da kličem iz telefonskih govorilnic.
John le Carré pride iz Londona v Carsons podpisovat knjigi
Vohun, ki je prišel s hladnega in Vojna v ogledalu.
Britanski konzul mi je izročil telegram,
ki ga je prejel z veleposlaništva v Džakarti.
BRITANSKO VELEPOSLANIŠTVO V DŽAKARTI 31. JULIJ 1965
Pisalo je, da je Ronnie v zaporu in da bo drago, da ga spravimo ven.
Ali bom plačal?
ZAJETEN DOBIČEK
Ni bila ogromna vsota, vendar je bilo vseeno boleče.
Spravil sem ga ven.
O tem sem ga vprašal šele veliko pozneje. Odgovoril je: "Nič, nekaj z valuto."
Zdaj vemo, da je sodeloval pri preprodaji orožja.
Takrat ko je Indonezija okrevala po obširnem genocidu.
Nazadnje je bil v zaporu
v Bezirksgefängnisu v Zürichu.
Ker je goljufal hotele.
Dovolili so mu, da me pokliče.
Rekel je: "Ne prenesem več ječ. Spravi me ven."
Spet sem moral plačati.
Ni bilo veliko, vendar je bilo zame zelo boleče.
Še vedno v morah vidim tega dejavnega moškega, zaprtega.
Ne vem, koliko življenja je preživel v zaporu.
Najbrž ne več kot šest, sedem let vsega skupaj.
Ne predstavljam pa si, kako je to vplivalo nanj.
Mimogrede, Ronnie vas je tožil!
Ja, je. Za London Weekend Television sem dal intervju.
Nisem rekel, da vse dolgujem njemu.
Tega mu nisem hotel priznati.
Zakaj bi moral reči, da vse dolgujem očetu?
Toda v resnici mu najbrž veliko dolgujem.
Nikoli nisem nikamor spadal. Pri tem sem imel veliko srečo.
Imel sem zelo bogato življenje.
Videl sem veliko ustanov in veliko stvari.
Nekako sem živel veliko življenj.
Ne čutim, da pripadam kateremu od njih.
Občutek imam, da sem bil prepuščen samemu sebi.
LE CARRÉ JE PRIŠEL S HLADNEGA
NOVA ODLIČNA VOHUNSKA ZGODBA
Je vašega očeta mučilo,
da ste postali bogati in uspešni, on pa ne?
VOHUN PROTI VOHUNU, AKTUALEN KAKOR NOVICE
Ne vem.
Moj uspeh je nanj vplival predvsem tako,
da je dobil občutek, da sem njegov dolžnik.
Kupil je veliko mojih knjig, po navadi na kredit, in jih podpisal:
"Od avtorjevega očeta."
Delil jih je kakor konfete.
Srečno od avtorjevega očeta.
Kruto resnico sem spoznal,
ko me je poklical na Dunaj.
"Sin, izračunal sem, koliko me je stala tvoja izobrazba.
In vem, koliko zaslužiš."
Nato mi je dal ponudbo.
"Sin, v življenju sem si vedno želel prašiče in krave.
Zemljišče v Dorsetu. Svinje, krave.
Prijeten kotiček s prijetno gospo, pa bom srečen.
Zato potrebujem..." Povedal je ogromno denarno vsoto.
"Oče, tega ne morem. To ni logično.
Vendar, če si res želiš svinje in krave,
bom kupil hišo, ki bo moja, ti pa boš v njej stanoval.
Plačeval ti bom za vodenje kmetije. Ker ti niti malo ne zaupam."
Imel je jasen načrt, da me ogoljufa.
In pridružil bi se številnim drugim ogoljufanim.
Tega nisem dovolil.
Bila sva v hotelu Sacher na Dunaju,
v najbolj izbrani restavraciji tistega časa.
Grozljivo in divje se je zadrl.
"Očetu bi plačal, da sedi na riti!"
Slišalo se je na drugo stran ulice.
Nato je kričal in na pol vstal.
Položil sem mu roko na širok hrbet
in odkrevsala sva pred hotel,
po stopnicah navzdol do taksija. Proseče me je pogledal:
"Kako bom plačal taksi?"
Vozniku sem dal nekaj denarja.
In se je odpeljal.
Lahko bi sprejel njegovo ponudbo. Ali mu vsaj dal nekaj denarja.
Toda bil sem tako jezen, da mi je bilo še taksi težko plačati.
Gre za občutek izdaje.
Ja. V tem je bilo veliko tudi tega: "Kako mi lahko to narediš?"
Stari prijatelj, v posteljo bo treba.
George? Zmagal si.
Sem res?
Da.
Da, verjetno sem res.
Ste imeli radi Ronnieja?
Ne vem, kaj je ljubezen.
Gotovo sem ga imel rad kot otrok.
Potem sem se zavedel posledic njegovega življenja.
Pozneje, ko je hotel vse, kar imam, ves moj denar...
Z VDANOSTJO R. CORNWELL
...sem napel vse sile, da bi ga ustavil.
Lahko sem bil ljubeč do njega.
Lahko sem bil do njega ravnodušen in lahko sem ga, skrivaj, sovražil.
Vse to obstaja v vsakem odnosu med očetom in sinom v določenem trenutku.
Kot letni časi. Sovraštvo sem moral obvladati, ne zbežati pred njim.
OSMRTNICE
CORNWELL – 29. junij Ronald, ljubljeni in ljubeči mož in oče.
ZELO NENADOMA
Imel je tri pogrebe.
Šel sem na prvega.
Hoteli so, da imam govor, a sem zavrnil.
Potem je bil še en pogreb.
In nato, bog nam pomagaj, je bila žalna slovesnost.
Na tadva nisem šel.
Hotel sem verjeti, da so moja čustva mrtva.
Nisem videl njegovega groba.
Vendar ste plačali za pogrebe.
Da, sem.
Za pogrebe vseh sem plačal.
Plačal sem za materin pogreb. Seveda,
kaj, hudiča, to pomeni? Saj imam denar.
Njegov najzvestejši služabnik,
ki je sedel namesto njega, je bil Arthur Lowe.
Vsi ti ljudje imajo enozložne priimke.
Bil je tudi neki Bent.
Ko sem slišal, da je umrl, sem šel takoj na Jermyn Street,
da bi videl, ali je tam še kaj, kar lahko uredim.
Arthur je rekel: "Priredimo zabavo. Dobro nam bo delo.
Pojdimo v bar Jules čez cesto."
Šlo nas je pet, Arthur je vodil.
Pili smo šampanjec, jedli ostrige, vse, kar smo hoteli.
Mislili smo, da bomo boljše volje. Vsaj Arthur je tako misli.
Plačal je on. Prav, saj je bila njegova zabava.
KOTLAR, KROJAČ, VOJAK, VOHUN
Zabava je moja, George. Za račun bom rekel, ko bom pripravljen.
Čez dva dni sem dobil račun:
"Ali lahko, prosim, čim prej poravnate račun."
Ronnie nikoli ni imel denarja.
Imel je velike finančne uspehe, ampak njegovi stroški
so bili vedno višji od prihodkov. In denarja ni bilo več.
Bil je odvisnik od kriz.
Po mojem je vse življenje živel na robu.
Prepričan sem, da se je prepričal,
da častno in veliko prispeva družbi.
In da bodo srečni, on pa bo neizmerno bogat.
Pravzaprav je bil za las od tega, da bi bil res.
Na zagovarjam ga, rad bi samo povedal,
kako blizu temu je bil, da bi bil uspešen.
In kako smešno je bilo njegovo sanjarjenje.
Toda svet poganja sanjarjenje.
Strinjam se. Opna med tem, kar je počel oziroma kar mu ni uspelo,
in med bogatimi, uspešnimi in spoštovanimi ljudmi,
ta opna je bila zelo slabotna.
"Ronnie je umrl, jaz pa sem znova obiskal Dunaj,
da bi dihal zrak tega mesta
in pisal o njem v polavtobiografskem romanu,
o čemer končno lahko razmišljam.
Ne v Sacherju.
Bal sem se, da se bo natakarica spomnila,
kako je Ronnie treščil na mizo in kako sem ga odvedel ven.
Letalo v Schwechat je zamujalo.
Na recepciji na slepo izbranega hotela
je bil starejši nočni portir.
Tiho je opazoval, kako sem izpolnil obrazec.
Potem je v mehki, častitljivi dunajski nemščini rekel:
'Vaš oče je bil velik človek.
Sramotno ste ravnali z njim.'"
Vedno znova slišim,
da nisem dovolj pritisnil na vas glede izdajstva.
Nisem dobro opravil dela zasliševalca oziroma izpraševalca.
Zdi se mi, da ste iz gobe iztisnili zadnjo kapljico vode.
Na vsa vprašanja vam bom odgovoril čim bolj odkrito.
So hoteli, da se zlomite in ihtite?
Ja. To lahko naredim.
Tako kot lahko oponašam ptice.
Ne bom govoril o svojem spolnem življenju, saj tudi vi ne bi.
To je zelo osebna zadeva.
Moje ljubezensko življenje je bilo težko, kot si lahko predstavljate.
Vendar se je čudovito izteklo. Zdaj pa dovolj o tem.
Kaj sploh hočejo ljudje?
Radi bi verjeli, da sem dvoličen,
da lažem,
da svoj šarm izkoriščam za to, da ljudi zvabim v past,
in verjetno, da mučim svoje otroke.
Radi bi me razkrinkali kot nekoga,
vendar moram najprej vedeti, kaj je za krinko.
Veste vse o meni, kolikor vem.
GOLOBJI ROV: ZGODBE IZ MOJEGA ŽIVLJENJA
V spominih ste napisali, da nič ni res. Je tako, kot ste si predstavljali.
V mehurčku črpam iz neleposlovja. In to spremenim v leposlovje.
Lične zgodbe hočem vzeti iz zaznane resničnosti okoli sebe.
VOJNA V OGLEDALU REŽIJA: FRANK PIERSON
Drznih stvari, o katerih pišem v knjigi, nisem počel.
Zakaj bralcem že na začetku poveste, da zgodba ni resnična?
Če bi videla isto prometno nesrečo,
bi vsak imel svojo različico dogodka.
Kaj je resnica?
Objektivno resnico dojema odsotna tretja stranka,
sicer pa je resnica subjektivna.
Kdo je tretja stranka? Bog?
To je dejanski zapis, do katerega ne bomo prišli nikoli.
Moje delo je ustvarjati verjetne pripovedi
iz svetov, ki sem jih obiskal ali so obiskali mene.
Moje potovanje je domišljijsko.
Domišljijski beg iz resničnosti.
Obnovitev kaosa.
Ne urejeno, temveč z razumevanjem, individualizirano,
ob čemer se ljudje ne počutijo à la James Bond:
"Želim si, da bi bil to jaz."
Ampak bolj kot: "Jezus, upam, da to nisem jaz."
"Ko sem bil mlad in brezskrben vohun,
je bilo normalno, da verjamem, da so največje državne skrivnosti
v okrušenem zelenem sefu,
ki so ga skrili na koncu mračnega labirinta
na vrhu stavbe na Broadwayu 54.
V zasebni pisarni direktorja obveščevalne službe.
Slišal sem za obstoj tako zaupnih dokumentov,
da se jih je dotaknil le direktor.
Prišel je žalosten dan,
ko bodo zadnjič spustili zaveso na broadwayskih stavbah.
Je direktorjev sef izvzet?
Ga bodo žerjavi, lomilke in tihi možje
prenesli na naslednjo točko na njegovi dolgi življenjski poti?
Omahljivo so se odločili, da bodo sef odprli."
Kdo ima presneti ključ?
"Direktor že ne, očitno.
Prisegel si je, da ne bo nikoli pogledal v sef.
Česar ne veš, ne moreš razkriti."
Nekoristno!
Pošljite po tistega, ki zna vlamljati.
"Obveščevalna je že vlomila nekaj ključavnic.
Čas je, da še eno."
"Ključavnica se vda.
Sef je prazen.
In neveden še najbolj banalne skrivnosti."
Čakaj!
Je sef vaba, da bi zavarovali skrivališče?
"Sef so skrbno vzeli iz zidu.
Direktor je pogledal za njim.
In potegnil ven zelo debel in zelo star par hlač,
na katerih je bila etiketa.
Natipkano sporočilo je sporočalo, da so to hlače Rudolfa Hessa.
Pomočnika Adolfa Hitlerja, ki je šel na Škotsko,
da bi se pogajal o miru z vojvodo Hamiltonom.
Zmotno je verjel, da vojvoda deli njegovo fašistično stališče."
HITLERJEV POMOČNIK S PADALOM PRISTAL NA ŠKOTSKEM
"Pod napisom je bilo načečkano sporočilo."
"Prosim, analizirajte.
Mogoče izda kaj o stanju nemške tekstilne industrije."
To je bila zgodba o možeh z omejeno oblastjo,
ki gledajo svoj lažni odsev.
Še vedno so varovali veliki narod, še vedno so igrali svetovno igro.
Toda v resnici so bili žalostno degradirani ljudje,
ki jih je gnala nostalgija.
In ko se vi pogledate v zrcalo?
Zdaj? Danes?
Zdaj sem veliko bolj pomirjen s sabo.
Bolj sprijaznjen s tem, kdo sem bil. In kdo ne.
Nisem preveč nesrečen, ko se pogledam v zrcalo.
Razen če imam hudega mačka.
Vidim vas kot izjemnega pesnika samosovraštva.
Ja, s tem bi se strinjal.
Zdi se mi, da sem šele v zadnjih letih našel svobodo.
Rad sem to, v čemer blestim.
Ne samo to, da sem pisatelj, ampak to, da pišem.
Brez ustvarjanja bi bil brez identitete.
Kakor igralec brez vloge.
Z delom se najbolj približam sreči.
In obožujem pisanje.
Tak sem.
Skoraj si ne drznem trditi tega, vendar tokrat bom: sem umetnik.
DAVID CORNWELL JE UMRL 12. DECEMBRA 2020.
STAR JE BIL 89 LET.
V SPOMIN NA JANE CORNWELL
Prevedla Lorena Dobrila