Vanligtvis har jag ingen aning om var jag ska börja,
men du gav mig en idé.
Och vad var den?
Du frågade om vårt förhållandes natur.
Den gick längre än så, och frågade: "Vem är du?"
För jag har sett mycket av ditt arbete.
Ibland är du som en spökfigur, ibland är du Gud.
Och ibland är du närvarande.
Jag behövde veta vem jag pratade med. Var du min vän framför brasan?
Var du en främling på en buss?
Vem är du?
Det är performancekonst.
Man måste veta om publiken är folk från facket, en elitistisk grupp.
Man behöver känna till ambitionen hos de man pratar med.
Och om jag inte kan svara på det?
Jag kanske vill, men inte kan.
Då kämpar vi vidare för att ta reda på vem du är.
När jag började i underrättelsetjänsten
så höll jag många intervjuer, som även var förhör.
Direkt, i förhållandet, finns det ett beroende av mig, förhörsledaren.
"Är din mamma okej? Vill du att jag ringer henne?"
Det är anknytningen, äkta eller konstgjord, som öppnar upp samtalet.
För det första, påståendet att jag är den enda du kan lita på.
Fastställa ett beroende?
Fastställa deras beroende av förhörsledaren, ja.
När man vill att något sägs, som kanske inte är sant,
och man vet att det inte är sant, det är en början.
EN PERFEKT SPION
MULLVADEN
"Nästan alla mina böcker har någon gång Duvornas tunnel
som sin arbetstitel."
DUVORNAS TUNNEL
"Dess ursprung är enkelt förklarat.
Jag var i mitten av tonåren när min far tog med mig
till en av sina spelrundor i Monte Carlo.
Nära det gamla kasinot låg en sportklubb."
"Vid dess grund sträckte sig en gräsmatta
och en skyttebana såg ut över havet."
"Under gräsmattan fanns små, parallella tunnlar...
SPIONEN SOM KOM IN FRÅN KYLAN
...som dök upp på rad vid kustlinjen.
I dem hade levande duvor placerats
som hade kläckts och fastnat på kasinots tak.
Deras jobb var att flyga längs den kolsvarta tunneln
tills de framträdde på Medelhavets himmel
som mål för de rika sportgentlemännen..."
Halt!
"...som stod där med sina gevär och väntade."
"Duvor som missades eller bara skadades
återvände till sin födelseplats på kasinots tak,
där samma fällor väntade på dem.
Varför den här bilden har hemsökt mig så länge
är något som lyssnaren...
...eventuellt är bättre på att bedöma än vad jag är."
Namnet David Cornwell är troligen obekant för många av er.
Han är expert på hemligheter, en före detta spion,
och författare till två dussin böcker, vilka alla är bästsäljare,
skrivna under pseudonymen John le Carré.
EN FRAMSTÅENDE FÖRFATTARE
Cornwell har levt ett dubbelliv i över 50 år nu
och ger sällan intervjuer.
SPIONKONSTEN, SOM BARA LE CARRÉ KAN BERÄTTA DEN
Jag är fascinerad av svek.
Jag har levt under en tid med oändliga svek.
När jag började i underrättelsetjänsten gjorde jag två turer efter varandra,
och båda var fyllda av svek.
Jag kände mig sviken som barn.
Jag upplevde att jag själv hade svikit andra.
Likt många konstnärliga personer
har jag sedan tidig barndom levt i en fantasivärld.
Spionvärlden var inte tillräcklig för mig.
Jag gjorde väldigt lite. Jag var ung och oerfaren och fick inte veta allt.
Så jag återskapade den världen och fyllde den med mina karaktärer.
TELEFON TILL DEN DÖDE
I många av historierna finns de lättlurade och de som drar i trådarna.
VINNARE OCH FÖRLORARE
De som kontrollerar andra och de som blir kontrollerade.
Nu pratar vi om min barndom.
Min far var en lurendrejare.
Livet var en scen.
Där fasaden var allt.
Att vara sig själv var tråkigt.
Och risk var något attraktivt.
Men viktigast av allt var att göra ett intryck.
Vi pratade inte om sanningen.
Vi pratade inte om domar.
Så du kände dig duperad?
Nej, jag hängde på.
Man polerar sin roll, lär sig att berätta roliga historier. Att stila.
Man upptäcker tidigt att en människa inte har en kärna.
Jag blev inte duperad. Jag erbjöds att dupera andra.
Vi flyttade från ett ställe till nästa, betalde inte räkningarna.
Ibland släckte vi lyset i huset
eftersom någon var ute efter min far, Ronnie,
jag trodde att det var så alla levde.
Men det är inga olyckliga historier.
Graham Greene sa, och jag citerar honom ofta:
"Barndomen är författarens kreditsaldo."
Det är inget klagomål, det är bara självgranskning.
"Jag har sett huset jag föddes i,
men födelsehuset som jag föredrar
är ett annat som jag har skapat i min fantasi.
Det är i rött tegel, lyhört och ska snart rivas,
med trasiga fönster, en "till salu"-skylt och ett gammalt fågelbad i trädgården.
En plats för barn att gömma sig på, snarare än att födas.
Men jag föddes där, i alla fall insisterar min fantasi på det."
"Jag föddes på vinden
bland en stapel med bruna lådor
som min far alltid släpade med sig när han var på rymmen."
"Min mor ligger på en tältsäng, och gör beklagansvärt sitt bästa,
vad än hennes bästa innebär."
"Så föds jag...
...och packas ihop med min mors få tillhörigheter,
för utmätningsmannen har nyss varit här
och vi färdas lätt."
"Kofferten är låst från utsidan."
"Jag är redan på rymmen. Jag har varit på rymmen ända sen dess."
Min mor försvann när jag var fem.
Jag hade ingen relation med henne alls.
Det var många ersättningsmödrar som passerade genom min fars liv.
En speciell styvmor, som på sitt sätt var en hjälte,
lugnade vågorna ett tag.
MIN MOR, OLIVE
Min mor var ett mysterium.
Därför att det aldrig framkom vad som hade hänt henne.
Var hon död, levde hon?
Ronnie tyckte inte om svåra sanningar.
MULLVADEN BBC - REGI JOHN IRVIN
Jag träffade henne igen när jag var 21 år.
Jag skrev till hennes bror, han skrev tillbaks och sa:
"Här är hennes adress. Berätta aldrig att jag gav dig den."
Så jag skrev till henne: "Din bror säger..."
Jag kände mig inte skyldig att följa uppmaningen.
Föreställde du dig att hon ångrade att hon lämnade dig och din bror?
När jag träffade henne, så frågade jag om det.
Och hon svarade, som hon alltid gjorde,
att min far hade varit outhärdlig att leva med,
och att hon tröttnade på alla älskarinnor han hade med sig hem.
Att det aldrig fanns några pengar.
Och hon gillade inte de kriminella som fanns i hans liv.
Hon sa att om hon hade försökt med något,
han kände så många underbara advokater, och det gjorde han,
att hon aldrig skulle ha haft en chans i familjerätten.
Så hon övergav alla sådana tankar och gick sin väg.
Minns du dagen då hon gick?
Nej.
Om du tänker lämna dina barn den kvällen,
med din vita väska packad,
pussar du dem farväl?
Kom hon in i vårt sovrum? Tog hon en sista titt på oss?
Jag föreställer mig det så. Jag föreställer mig att hon gjorde det.
Du kom att äga resväskan.
När hon dog
hittade jag en vacker vit läderresväska från Harrods
fodrad med silke.
Med hennes initialer på utsidan, "O.M.C." Olive Moore Cornwell.
Det måste ha varit resväskan som hon packade sina kläder i.
Jag föreställde mig de underbara, delikata kläderna den hade burit.
Och de mest utsökta kläderna.
På bottenvåningen finner madame resväskorna.
Hon tog den med sig in i en slags fattigdom.
Hon rymde med en kille utan pengar.
Jag föreställer mig att den packades ur
och det sista av lyxen som gradvis bleknade.
Jag behöll den. Den är det enda jag har efter henne.
Fysiska bevis på att det hände.
Vad betydde resväskan för dig? Varför behöll du den?
Jag beskyllde den i tankarna för att vara medskyldig
till när hon lämnade huset den natten.
För mig är den historisk.
Hon var känslomässigt oåtkomlig.
Jag hörde henne aldrig uttrycka en ärlig känsla.
Men när hon hamnade på ålderdomshem, under sitt sista år eller så,
så skapade hon en fantasi med vårdpersonalen.
Hon målade upp en bild för personalen om hennes moderliga lojalitet till oss.
Det långa livet vi hade delat, allt roligt vi hade haft.
Hon fyllde i de tomma åren.
Och när jag satt hos henne när hon dog,
var det ironiskt att hon trodde att jag var min far.
Hon sa: "Du gav mig aldrig orkidéer."
Jag tror att det syftade till en av hans älskarinnor.
Jag kommer aldrig att få veta.
Jag sa: "Vilken färg gillar du?"
Hon sa: "Jag bryr mig inte, har aldrig sett dem. Ge mig en."
I RONNIES HOV EN SONS KRIMINELLA BEDRIFTER.
AV JOHN LE CARRÉ
Alla älskade Ronnie, även de han hade rånat.
EN BEDRAGARES SON AV JOHN LE CARRÉ
RÖSTA FÖR RONNIE CORNWELL
När han spelade en roll och bedrog folk
så trodde han helt klart på det han gjorde och sa.
Stunderna av intensiv charm
och övertalningsförmåga var stunderna då han kände sig äkta.
"Min son? När jag blir dömd, vilket jag med säkerhet blir,
kommer jag att bli dömd för hur jag behandlade dig och din bror Tony.
Ske Guds vilja."
Gud och han var goda vänner.
Om han trodde på Gud vet jag inte, men han var säker på att Gud trodde på honom.
De utomordentliga, snillrika bedrägerierna
var del av en konversationen han hade med Gud.
"Om jag gör si eller så, kommer jag undan med det?"
Han köpslog med Gud.
Ja, fast jag tror att det var mer av en vadslagning med Gud.
"Om jag satsar så här mycket, vad sägs om det?"
Ronnie ville, om han så behövde stjäla, låna eller muta rektorn,
att jag skulle gå i privatskola.
Jag lärde mig seder och attityder hos en samhällsklass jag inte tillhörde.
Jag studerade och kände mig oftast ringaktad.
Det fanns stunder då jag hatade klassen som jag hade hamnat i.
Jag var på fiendeterritorium.
Men jag lärde mig att klä mig och att prata ordentligt.
Jag förvandlade mig till en av dem, men jag kände aldrig att jag hörde till.
SÖNER OCH SPIONER "Jag vet vem du är"
Från en ung ålder var jag en liten spion.
Närhelst Ronnie gick ut, undersökte jag.
Jag visste inte vad världen höll i sitt sköte.
TIONDE PETITIONEN ANGÅENDE CORNWELL
När indrivarna kom försvann mina leksaker.
Möblerna försvann. Kvinnorna försvann.
Mödrar försvann.
I HÖGSTA DOMSTOLEN BANKRUTT
När Ronnie var riktigt rädd
sa han: "Mörklägg huset, släck lyset,
parkera bilarna på baksidan."
Han var inte rädd för polisen. Han var rädd för de kriminella.
Svartsjuka hjärta Åh, svartsjuka hjärta
Sluta slå
Kan du inte se skadan du har gjort...
När han dog hade han kontor i centrala London.
På övervåningen bodde prostituerade.
Vilka var, som han la fram det, alltid redo att laga korv åt honom.
Han ägde två Ford Zephyr,
ett hus i Henley och ett hus på Titegatan i Chelsea i London.
Varför vet jag inte.
Och han hade kontoren.
Han hade inga pengar på sig, inga i skrivbordet,
inget att betala personalen med för veckan ut.
Det fanns inga pengar.
Det fanns en häst i Frankrike, på Maison-Laffitte,
och några på Irland.
Du kallade dem "de-som-aldrig-blev."
De-som-aldrig-blev.
Han hade en världsmästarjockey, Gordon Richards.
När Gordon gick i pension gick han med på att välja hästar vid en auktion åt Ronnie,
och han måste ha betalat för dem.
Hans stora glädje låg i att visa sig på Ascot och att ha en häst med i loppet.
Ronnie kom till en punkt där vadhållarnas brödraskap
inte längre släppte in honom på banan
och de hade vakter som såg till det.
Och man måste se upp om man visar sig
och inte har betalat av sina skulder.
Jag skickades dit med en resväska full med pengar
som jag delade ut bland vadhållarna.
Wow! Det är Rupert. Han drar ifrån!
Han uppkallade en häst efter min halvbror
och den tävlade i Cesarewitch.
Helt plötsligt flödade pengarna in.
Tack, killar.
Jag satt på tåget med dem.
En stor man kom fram till mig.
Du är Ronnie Cornwells son.
Gör inte om det, snorvalp.
Och han rörde vid min näsa.
Och när jag kom hem väntade Ronnie på mig.
Och han räknade och räknade
och han kunde inte tro att jag inte hade behållit en del.
Kom igen.
Vad har du i fickorna?
Kom igen, visa vad du har gjort.
Jag tror att jag fick 50 kronor för att jag varit snäll.
Blev han besviken över att du inte stulit av honom?
Det förvirrade honom...
"Du kan inte vara så snäll", tänkte han.
"Ingen är det. Det är inte mänsklighetens natur."
Men det är en sådan romantisk barndom, är det inte?
Tja, det... Ja. Jag vill verkligen tydliggöra
att vilka uppenbarelser jag än hade senare,
och vad jag än berövats, mödrar och sådant,
så var den hemskt spännande.
Vi har inte nämnt att mitt öde var att bli advokat.
Och min äldre brors öde var att bli jurist.
Jag var fast besluten att studera vid Oxford och de erbjöd mig en plats.
Ronnie krävde att få veta vad han betalde för.
Fegt sa jag att jag skulle studera juridik.
Och när det skvallrades om att jag studerade moderna språk
så slog han ned på min handledare och krävde att få veta hur det gått till.
Var det deras fel eller mitt?
FRÅN HANDLEDAREN
Min mentor, Vivian Green, visade honom på dörren.
LINCOLN, HANDLEDARES RAPPORT Cornwell - toppbetyg med hedersomnämnande.
INTRÄDESANSÖKAN
Jag fortsatte att studera moderna språk.
D.J.M. CORNWELL - 1952 MODERNA SPRÅK
Och i mitten av mitt andra år blev han dramatiskt ruinerad.
Det var en enorm summa, £1 250 000.
Westministerbanken i Oxford vägrade då, av sina egna skäl,
att ha kvar mitt konto och stängde det.
Jag och min flickvän stod varandra nära och vi bestämde oss för att gifta oss.
MULLVADEN
Jag började undervisa på en sämre privatskola för låg-och mellanstadiet.
Och det var den skolan som jag, i tankarna,
placerade Mullvadens inledning på.
MULLVADEN
Vi levde i misärfattigdom
med utedass och sådant och ett badkar i plåt.
Och hjältemässigt, för mig,
inspirerade Vivian Green universitetet att anställa mig.
Och på något sätt fann de pengar till det.
Vi flyttade tillbaks och de fann en lägenhet åt oss.
Livet vände helt.
Den institutionella lockelsen återvände
när Eton erbjöd mig att undervisa deras avgångsklass.
Jag trodde att det var mitt kall.
Men efter två år var jag trött på det.
Och spionerna lockade mig och jag trodde att det var mitt kall.
Det är svårt att rekrytera till en underrättelsetjänst.
I slutändan vill man hitta någon som är lite skum,
men på samma gång lojal.
På min tid var det en speciell typ de letade efter och jag var perfekt för den.
Tidigt separerad från boet.
Internatskola.
Tidig självständighet i sinnet.
Men på jakt efter att omfamnas av en institution.
Jag kan fortfarande se mitt liv som en serie omfamningar och flykter.
Jag började på en underrättelse- tjänst, men den var inte för mig.
Fortsatte till en annan, den var inte för mig.
Jag var besviken på det kalla kriget, det var enkelt att vara det,
när man såg alla nazister som spatserade runt i Västtyskland.
Och även i Östtyskland.
Vad hade vi egentligen kämpat för?
Som om kriget aldrig hade hänt?
Det kändes så.
Den påtvingade glömskans makt var extraordinär.
Jag var posterad under en täckmantel som diplomat i Västtyskland.
Och det var ett av de stora lyckokasten i mitt liv,
för jag var där när de reste Berlinmuren.
Dödläget mellan öst och väst exemplifierades i Berlin.
Spänningen var konstant. Den påverkade alla.
En nervös värld fokuserar nu på Berlin.
Det sista stora uttåget av flyktingar från öst behandlas nu
när det kommunistiska tyska styret stänger sina gränser.
Strömmen av de som söker asyl här på gränsen till frihet
har uppnått 1 500 per dag.
DU LÄMNAR NU DEN AMERIKANSKA SEKTORN
Jag reste till Berlin för att se med egna ögon vad som pågick.
De stora dramatiska händelserna skedde innan muren byggdes.
Västtyska brandmän spred ut sina trampoliner under byggnaden.
Folk hoppade ner på dem.
Det var hjärtskärande att se.
BERLINMUREN ÄR EN SKAMMENS SYMBOL
BERLINMUREN ÄR DET KALLA KRIGETS FRONT
Hur kändes det att se den?
En blandning av ilska, äckel och empati.
Det var en milstolpe för mig.
Det var gnistan till Spionen som kom in från kylan.
En viktig händelse för hur du såg på världen?
Mer som en bekräftelse på hur jag såg på världen.
Det var den mest obscena symbolen över galenskapen i mänsklighetens kamp.
Det kändes som att båda sidor, öst och väst,
uppfann den fiende de behövde.
SEGER TILLSAMMANS!
Den sömlösa övergången från antinazism till antikommunism.
TILLSAMMANS STRYPER VI HITLERISM
STOPPA KOMMUNISMEN! DET ÄR ALLAS JOBB
Jag kom hem från Berlin.
Jag visste att jag ville skriva en stark roman om det.
Det var sommar. Jag arbetade mestadels i trädgården.
Barnen var hemomkring.
Jag började klockan fyra eller fem på morgonen.
Och jag fylldes av en hetlevrad ilska.
Jag hade hittat en fabel som tjänade mina syften
och det var Spionen som kom in från kylan.
Vad tror du att spioner är?
Moraliska filosofer som mäter allt
mot Guds ord eller Karl Marx?
Det är de inte. De är ett gäng sjaskiga, omoraliska skurkar som jag.
Små män, fyllon, queers, toffelmän,
statstjänstemän som leker cowboy och indian för att lysa upp sina ruttna liv.
Tror du att de sitter som munkar och balanserar rätt mot fel?
Författaren som nu gör sensation
heter i själva verket David Cornwell
men är bättre känd som John le Carré.
Hur många exemplar har Spionen som kom in från kylan sålt?
Jag tror, inberäknat alla upplagor, bokklubbar och pocket över hela världen,
så säger de någonstans mellan tolv och femton miljoner.
SPIONEN SOM KOM IN FRÅN KYLAN
Jag gissar att Spionens succé blev en överraskning.
FYRA MÅNADER SOM BÄSTSÄLJARE I AMERIKA
SPIONEN SOM KOM IN FRÅN KYLAN
På sätt och vis var det ingen överraskning eftersom jag kände,
när jag hade avslutat den, att jag skrivit något
som uttryckte mina känslor på ett djupt plan,
och att den nog skulle bli populär.
DEN BÄSTA FÖRFATTAREN AV...
Den skakade om agenter och förlag väldigt tidigt, vilket indikerade att den var bra.
Man måste komma ihåg sammanhanget som den publicerades i.
James Bond fanns överallt på den tiden.
DOKTOR NO REGI TERENCE YOUNG
Jag beundrar er tursamhet, herr...
Bond. James Bond.
Verkligheten som nyheterna visade upp
och allt som pågick runtomkring oss
visade spioner som utsliten armé av ensamvargar.
Jag råkade komma med motgiftet.
Det som var fel med boken, och jag lever fortfarande med det,
var att den utmålade underrättelse- tjänsten som helvetiskt briljant.
När vi i själva verket var en organisation som gick på knäna
som mycket väl kunde ha nedmonterats för att börja om igen.
MULLVADEN
"Om ditt syfte i livet är att värva förrädare
för att vinna dem till ditt syfte,
så kan du knappast klaga när det visar sig att en av dina egna
har värvats av någon annan.
När jag skrev Mullvaden
var det Kim Philbys dunkla lampa som lyste upp min väg."
"MI6:s briljanta tidigare chef för kontraspionage.
Som en gång tippades bli underrättelse- tjänstens chef, som också var rysk spion."
BRITTISK F.D. DIPLOMAT RYSK SPION
Halvvägs genom min tid i Västtyskland
tillkännagav de Philbys avhopp.
Han försvann från Beirut och dök upp i Moskva.
Det var chockerande för etiken inom underrättelsetjänsten på den tiden.
Någon förföljer oss.
Frågan är om MI5 och MI6 ville att han skulle avgå.
Ingen ville ha den uppmärksamheten. Det är ett utomordentligt problem.
Betydelsefull spion inför rätta.
Det skulle göra stor skada för nationen och åstadkomma väldigt lite.
Och makthavarna kunde lättat tacka Gud.
Tacka Gud? Så de lät honom komma undan?
Ja.
Tack, kamrat.
Philbys avhopp gick rakt in i hjärtat
av dåtidens etablissemang.
Han var en Westminister-kille.
Med i den engelska societetens innersta krets.
Folk förbisåg därför
Philbys tvivelaktiga förflutna.
E.5. TOPPHEMLIGT
Det hade inte varit svårt att fastställa
att han haft tidiga förbindelser med kommunister.
Han gifte sig med en kommunistisk kvinna i Wien.
PHILBYS FÖRSTA FRU
Det sopades under mattan för att han... var en av oss.
Han var en av oss.
Så om man verkligen forskat i Philbys bakgrund
så hade man sagt att killen är...
Han är lite skum. Vi vill inte veta av det.
Men så var det inte alls, han var charmig,
och han älskade att vilseleda folk.
TOPPHEMLIGT OCH PRIVAT.
"Träd så in Nicholas Elliott, Philbys lojalaste och mest betrodda vän,
hängiven vapendragare i krig och fred. Etonelev.
Son till en tidigare rektor, äventyrare och bedragare."
"Bland de många otroliga saker som Elliott gjort i sitt liv,
var otvivelaktigt det mest smärtsamma att sitta ansikte mot ansikte i Beirut
med sin nära vän, kollega och mentor Kim Philby
och höra honom erkänna att han hade varit rysk spion
under alla de år som de känt varandra."
HERR PHILBY
Nick Elliott berättade att när han åkte för att förhöra Philby i Beirut
och få ur honom ett erkännande,
så sa han att när han inte levde ett dubbelliv
så var han extremt ensam.
Hans liv hade blivit intetsägande,
så beroendet av förräderi var nödvändigt för honom.
Och han förrådde verkligen alla, från barndomen och framåt.
SANNINGEN ÄR MÄRKLIGARE ÄN FIKTION
Ordet dubbelagent missbrukas ofta.
Philby beskrivs ofta i pressen som dubbelagent.
Men faktum är att Philby helt enkelt var
en vanhedrande förrädare på högsta nivå.
Vad är skillnaden?
Han spionerade bara för ryssarna.
Om han varit en dubbelagent så hade han varit rysk spion.
Vi hade kunnat utnyttja det mot ryssarna.
Jag kände Elliott ganska väl. Han var en lång figur.
En urholkad kropp, väst och glasögon.
En röst från Eton, son till en rektor på Eton,
en lång rad Etonelever före honom, väldigt aristokratisk.
Kan du härma hans röst?
Ja. Jag sa till honom: "Nick,
när du träffade Kim, vilka sanktioner hade du?"
"Sanktioner? Vad menar du?"
"Hur fick du behandla honom?
Kunde du tvinga tillbaks honom till London?"
"Åh, ingen ville ha honom i London."
Jag sa: "Men vad kunde du hota honom med?
Nick, kom igen, rena ditt samvete." Han sa:
"Jag sa att om han inte bekände
så skulle ingen bestickning, ambassad,
företag eller klubb i hela Mellanöstern
befatta sig med honom alls."
"Han måste ha blivit skräckslagen."
"Det blev han."
Han spelade den engelska narrens roll,
om han var en... vilket många påstår... vet jag inte.
Du har repliken som du skrev.
"Philby var fenomenal på att bedra andra.
Elliott var lika duktig på att bedra sig själv."
Den var bra.
Det var alltid mitt argument,
att det var instinkt snarare än reson som drev Philby att göra det han gjorde.
Det nervkittlande i att gå ut på gatan och veta att du vet och att de inte gör det.
Det är lyckan i självpåtagen schizofreni som hemliga agenter älskar.
"Självpåtagen schizofreni."
Tidens dubbelspel.
Att vara det motsatta mot ens synliga jag.
Men är det inte glädje i att veta att man förändrar politiken?
Ja, glädjen är vällustig.
En förförisk resa
i att konstant utmana sin lycka och överleva.
Och att göra en verklig förändring med, absolut.
Att känna att man är universums nav är underbart för fåfängan.
Att föra det vidare, det rena guldet, till Sovjetunionen, till sina mästare.
"Älskar ni mig nu? Om jag ger er det här, älskar ni mig då?"
Jag kan tydligt föreställa mig den vällustiga instinkten.
Inte i mig, men hos honom.
Herr le Carré, du har beskriv Kim Philby som:
"Hämnaren som förstörde borgen från insidan."
Han är en konstig figur, han föddes till ett priviligierat liv
och på sätt och vis motsätter han sig det.
En person som å ena sidan känner att han är bättre än samhället
och å andra sidan inte kan förlåta samhället för det han föddes in i.
Han krigade mot sig själv.
När jag slutligen reste till Moskva 1988
gick jag på en fest som anordnades av Sovjetförfattarnas fackförbund.
PHILBY-AKTERNA
En stor man, Genrikh Borovik, var där.
Borovik kom fram till mig och sa:
"David, jag vill att du träffar en god vän till mig.
Han beundrar dina böcker.
Kim Philby."
Jag svarade, illamående,
att jag var på väg till en middag med vår ambassadör
och att jag inte kunde äta middag med drottningens representant en kväll
och med drottningens förrädare nästa.
Jag tyckte att ondskan fanns.
Någon som så blint hade följt Stalin så länge.
Hur han kunde fortsätta tjäna en sådan person, ett sådant ändamål
som sovjetisk kommunism, förstod jag inte.
Han visste bättre än någon annan vad han gjorde.
Det var beroendet, det roliga i att förråda folk som han gillade.
Det var känslan av att han spelade ut båda sidor mot mitten.
Han var jordens centrum. Han spelade världens maktspel.
Det hade väldigt lite med en ideologi att göra.
Det kan ha börjat som en ideologi.
Efter det blev det ett beroende, förräderi.
Om man bad honom se efter ens katt,
så förrådde han katten på något sätt.
Jag hade en inre relation med Philby.
Frestelsen, på något sätt,
att vända ryggen åt allt som man lärt sig
och gå sin egen väg.
Jag kan förstå att det var lockande.
Och jag tackade Gud att jag aldrig gått den vägen.
Men vid ett tillfälle stod jag vid ett vägskäl.
Jag kunde ha blivit en skurk.
Men, barmhärtigt nog, fann jag ett hem för mina påhitt.
FÖRFATTARES UPPGIFT: "ATT STJÄLA FRÅN LIVET"
En författare är ostämd. Han är annorlunda.
Hans kreativa metoder är en ensamvargs metoder,
vilken lånar, gör upplevelser abstrakta
och sätter samman dem för att försöka binda ihop dem,
något man kan ge läsaren.
På så vis är han en illusionist.
Om folk försöker komma på hans tricks,
så kommer det att förstöra dem.
Skrivandet är för mig en process av att lära känna mig själv bättre.
Hur karaktärerna uppför sig, hur de framstår, vilka de är,
vad som driver dem,
de visar sig själva på en blank sida
och de berättar lite om vem jag själv är.
MULLVADEN
När jag skriver om George Smiley, så klart,
så skriver jag om den idealiska fadern jag aldrig hade.
De är försök till att lära känna mig själv.
Små glimtar längs vägen som leder till den man verkligen är.
Jag har aldrig underkastat mig analys.
Om jag får reda på alla hemligheter, så berövar jag mig skrivandets konst.
Vad lärde du dig om dig själv från Bill Haydon?
Det var något jag antar att jag redan visste.
Det var något jag visste om Philby med.
Och uppenbarligen är en del av Haydon baserat på Philby.
En instinkt som ligger latent i mig,
som jag aldrig har, vad jag vet, iscensatt, använt, fallit för,
är att vara kung över världen, vilket Haydon trodde att han var.
Det fanns en tid då njutningen av att vara i spionvärlden,
nära allt som skedde, som verkligen skedde,
fyllde mig med en känsla av triumf.
FAUST REGI F.W. MURNAU
Det är, i ett faustiskt syfte, vad världens innersta kärna innehåller.
Repliken är: "Was die Welt im Innersten zusammenhält."
...vad håller världen samman i dess innersta kärna...
I SANNINGENS TJÄNST
Sen var det den desperata repliken i I sanningens tjänst:
"Att veta att det allra innersta rummet..."
"...är tomt." Ja.
På något sätt tror vi att det finns ett innersta rum
där principer fastställs.
Jag tror att det används från gång till gång,
från dag till dag, från timme till timme.
Historia är kaos!
Historia är kaos, och att föreställa sig är därför, som jag kan hända har gjort
i min eviga oskuld,
att människans sanna natur var en stor hemlighet.
Det finns ingen.
VINNARE OCH FÖRLORARE BBC - REGI SIMON LANGTON
"'Spionkonsten är evig', förkunnade Smiley enkelt.
'Det finns ingen mer absurd karriär än den du valt.
Du kommer att vara lättast att postera så länge du är oerfaren.
När du väl har lärt dig, kommer ingen att kunna skicka dig någonstans
utan en uppenbar yrkesbeskrivning.
Gamla atleter vet att de spelat sina bästa matcher när de är på topp.
Spioner på topp är inte aktiva.
Och sedan, vid en speciell ålder,
vill du veta svaret.'
'Du vill läsa det ihoprullade pergamentet i det innersta rummet
som berättar vem som bestämmer över ditt liv och varför.
Problemet är bara att vid det laget
är du ibland de som vet bäst...
...att det innersta rummet är tomt.'"
När jag läste det så tolkade jag det som något djupt existentiellt.
Är det innersta rummet vi själva? Kanske finns det inget där?
I mitt fall är det sant, ja. Jag kan inte tala å någon annans vägar.
Jag tror att alla delvis lever i en hemlig situation
i relation till våra chefer, våra familjer och våra barn.
Vi påverkar konstant attityder som vi håller fast vid,
kanske intellektuellt, men inte känslomässigt.
Vi känner knappt oss själva.
Spionfiguren verkar vara
nästan evigt kapabel att exploatera andra
i syfte att artikulera alla sorters hemligheter i samhället.
ALLA HAR EN SPION I SIG
"Den främste spionförfattaren under sin tid. Kanske någonsin."
Min upplevelse av att läsa le Carré är:
"Är den här världen påhittad? Är den faktabaserad?
Är den en sorts konstig blandning av båda?"
Jag tror inte att någon konstnär, vare sig han är författare,
målare eller någon annan,
måste förklara sitt arbete efter en speciell punkt.
Om du frågar dig det, så har du det redan trevligt.
Jag har försökt, i konversationer,
att prata om processen med att göra verkligt liv abstrakt.
Jag skrev, väldigt medvetet, en bok,
En perfekt spion...
EN PERFEKT SPION BBC - REGI PETER SMITH
...vilket gav mig en parallell version av det som hände mig själv.
Till Ronnie, läs Rick, till mig, läs Magnus.
Jag kan inte tydliggöra
var verkligheten förvandlas till påhitt.
Jag vill mycket hellre gå tillbaka till idén jag målade upp:
"Jag lever i fantasin och jag importerar saker."
EXAMEN FRÅN OXFORD
MILITÄRENS UNDERRÄTTELSETJÄNST
Det är en sorts ensamhet på så vis
att man inte delar sina tankar med någon.
Man komponerar något i hemlighet från allt man ser omkring sig.
HÄRMAR RICK OMEDVETET
En påhittad värld som är rationell, som skapar ordning i kaoset.
Det är en vanlig process.
Jag skulle göra likadant som målare.
Jag skulle ta ljuset och fönstret
och försöka skapa en bild av hur jag mår nu.
Jag var på väg att fråga hur du mår nu, men det verkade löjligt.
Jag känner mig bekväm, Errol.
Jag gillar att prata om sådant jag inte har pratat om förut.
Jag såg chansen, vid min ålder, som något definitivt.
Jag visste att jag inte tänkte ljuga. Jag tänkte inte hitta på.
Jag är inte ens intresserad av självförsvar,
för jag vet inte vad anklagelsen är.
"Sir Magnus, du har tidigare förrått mig,
men än viktigare, du har förrått dig själv.
Även när du talar sanning så ljuger du.
Du har lojalitet och tillgivenhet.
- Men till vad? Vem? - Till vad? Vem?
Jag vet inte.
En dag kanske du berättar det.
Det jag menar, sir Magnus, är att du är en perfekt spion.
Karaktärer fungerar aldrig förrän du ger dem något av dig själv.
De är bara pappersgubbar.
Jag ger röst åt mina karaktärer. Jag läser dem högt för mig själv.
Hur de pratar är otroligt viktigt.
Efter det så berättar de vilka de är, hur de klär sig, hur de rör sig.
ACK, PYM HAR INGEN...
NÅGRA SÖNDAGAR SENARE
AXELS HEMSKA ÅR Pym ger honom £1000
DEN HÄR GÅNGEN FICK PYM...
(WIEN RÄDDAR DEM)
Det är så karaktärerna framträder, sida efter sida.
HANDLEDNING I TJECKISKA VAR ÄR AXEL?
EN PERFEKT SPION
Gradvis framträder killen och blir din.
Min första instinkt när jag träffar folk
är att överväga deras karaktärers möjligheter.
Jag ger dem sådant de troligen inte har.
Lustigt nog finns de sakerna inte alltid kvar i slutprodukten.
Men det är början på historien.
Och sedan frågar jag mig vad de vill ha.
Och från motsatta önskemål får man konfliktens essens.
Du har skrivit: "Att katten satt på mattan är inte en berättelse,
men att katten satt på hundens matta är det."
Det stämmer.
Och le Carrés version är:
"Katten förrådde hunden genom att sitta på hans matta."
Jag tror att katten var en dubbelagent.
SPIONBERÄTTELSERNAS MÄSTARE
SPIONSPELETS MYSTISKE MAN
Varför är förräderi ett viktigt koncept för dig?
DEN ICKE PERFEKTE FADERN SOM INSPIRERADE EN PERFEKT SPION
Det har att göra med min familj.
Verkligheten existerade inte i min barndom, men det gjorde skådespeleri.
Jag kände, när jag observerade folk, att det mesta de sa
inte var vad de egentligen tänkte.
Man måste komma ihåg att i alla underrättelsetjänsterna
där jag var ineffektivt anställd...
HELA HISTORIEN INNIFRÅN RYSSLAND
Det var förräderiets årtionden.
Man undrade vem som skulle avslöjas härnäst.
På MI5 fick vi stränga åtsägelser från Amerika
att bättra oss och rensa ut kommunisterna bland oss.
En man visade sig,
han hade någon sorts auktoritet, vilken han tydligt visade,
och han sa: "Kom och ta en drink."
Och han hade en utomordentlig vägg med levande fåglar bakom den.
De flög tyst omkring.
Jag tyckte att han var en idiot.
Måste ha varit någon sorts analytiker, psykolog.
Han frågade ödesdigert ut en, likt en rektor:
"Trivs du med din fru?"
Alla utreddes som potentiella kommunistiska spioner.
Ironin var att jag å MI5:s vägnar
gått med i den kommunistiska gemenskapen vid mitt universitet i Oxford.
Jag plockades upp och smörades för, satt på den sovjetiska ambassaden
och såg Pansarkryssaren Potemkin ungefär sex gånger,
gavs vodka och släpptes sen.
Det är en bra film.
Det är en bra film förutom att den inte har ett lyckligt slut.
PANSARKRYSSAREN POTEMKIN REGI SERGEI EISENSTEIN
Vänta lite. Finns önskan om att bli dubbelagent från början?
Ja.
Det var en otroligt spännande tanke på den tiden.
Inte bara agent, det är en dubbel...
Det sker hela tiden hos alla säkerhetstjänster
och alla offensiva underrättelsetjänster.
Man placerar folk i närheten av rekryteraren,
hoppas att han rekryterar och sen äger man den han har rekryterat.
Det är, som tyskarna skulle säga, normal.
Ur det kom det smärtsamma förhållandet
med dåtidens hemliga överhuvud för den kommunistiska gemenskapen vid Oxford,
en helt oskyldig man, Stanley Mitchell.
EN PERFEKT SPION
Vi låg vid samma universitet, han studerade ryska och tyska.
Han hade rysk-judisk härkomst.
Och vi åkte på en vandringstripp till Dorset.
Han hade namnen på alla studenter
som var medlemmar i kommunistpartiet på den tiden.
Mitt jobb för MI5 var att identifiera dem.
Och såklart, det är hemskt, förrådde jag Stanley.
Även om jag idag skäms och förskräcks över mitt beteende
så tror jag fortfarande på att det behövdes göras.
Stanley räknade på senare år ut
att det var jag.
Han blev väldigt upprörd. "Det var du, Judas. Svin.
Hur kan man göra något sånt? Hur kan man vara så ohederlig?"
Och ditt försvar?
Var: "Jag är ledsen, Stanley, men du tillhör en revolutionär rörelse
som hade bestämt sig för att destabilisera vårt land.
På den tiden låg vi, tekniskt sett, i krig med Sovjetunionen.
Du var på fel sida."
Är du så säker på att du var på rätt sida
- i motsats till fel? - Självklart inte. Nej. Självklart inte.
EN PERFEKT SPION
I En perfekt spion, varför behöver sonen ta livet av sig?
Mary hörde aldrig skottet.
Först och främst eftersom han, som dubbelagent, var avslöjad.
I den verkliga världen kunde han ha gjort en deal.
Jag tror också att han fann livet outhärdligt.
Och han skämdes över hur han framstod inför sitt barn.
Kände Ronnie skam?
Verkligen inte.
Jag hörde honom göra det, genom nyckelhålet,
mot den första av mina styvmödrar.
Han ylade att han aldrig skulle göra om det.
Han befattade sig inte med skam,
jag vet inte hur han kunde leva med sig själv.
Leva med sina fantasier,
som inte nödvändigtvis började som kriminella planer,
men det... var som att skriva en roman,
på så sätt att han hörde rätt replik
eller fann en ledtråd i folkmassan.
Och det blev början på ett bedrägeri.
"Jag är i Exeter, vandrar över en ödemark.
Jag håller min mors, Olives, hand.
Hon bär handskar, så vi har ingen hudkontakt
och faktiskt, så långt jag kan minnas, hade vi aldrig någon.
På den bortre sidan av ödemarken står en bister byggnad med platt framsida
och försatta fönster utan något ljus innanför."
"Och i ett av de försatta fönstren,
precis som figuren på Monopol-asken, står min far.
Jag vinkar till Ronnie högt där uppe,
och Ronnie vinkar på sättet han alltid vinkade."
Pappa, pappa!
"Vi marscherar tillbaka till bilen,
och jag är nöjd med mig själv.
Inte varje liten pojke har sin mamma helt för sig själv
och sin pappa inburad."
"Men enligt min far har inget av det här hänt.
Idén att jag skulle ha sett honom inspärrad
gjorde att han tog illa vid sig."
Rena påhitt, från början till slut, min son.
Alla som känner till insidan av Exeters fängelse
vet tydligt och klart att man inte kan se vägen från cellerna.
"Jag tror honom.
Jag har fel och han har rätt.
Han stod aldrig i fönstret och jag vinkade aldrig till honom.
Men vad är sanningen? Vad är minnet?
Vi borde uppfinna ett annat namn
för hur vi ser på tidigare händelser som fortfarande lever i oss."
Jag tror inte att konfrontera dig är rätt ord.
Men det är något av det du sa som gör mig nyfiken
och som jag vill undersöka vidare.
Kanske är det här ett förhör. Kanske har jag föranlett mig själv.
Jag kan inte föreställa sig att man, som förhörsledare eller reporter,
inte delvis inte ser till sig själv.
Jag tror inte att vi kan få veta allt om någon,
men vi kan föreställa oss dem och på så sätt knyta an till dem.
Du anställde privatdetektiver för att utreda din far.
En tjock, en smal. Jag frågade min advokat:
"Hur får jag tag på dem?"
Han sa: "Säg inte att jag sa det,
men de är de mest skoningslösa jag känner."
Jag anställde dem för en absurt stor summa.
Käre David, tack för att du tog dig tid igår.
...diskutera framtiden.
De var inte så bra.
RONNIES FAKTISKA STORLEK TUNG FÖR SIN LÄNGD
ALLVARLIGA ÅTAL
En mycket mer tillförlitlig källa över Ronnies första åtal och fängslande
är dåtidens lokaltidningar.
"SLÖSAKTIG HELA MITT LIV" BANKRUTT
Han fick ett fyraårigt straff för bedrägeri när han var ung,
men släpptes halvvägs igenom
och gavs en andra straffåtgärd, straffarbete.
Jag frågade en gång: "Hur illa var det?"
Han sa: "Tja, zigenarna var värst."
Och han berättade om knytnävsslagsmål.
THE DEADLY AFFAIR REGI SIDNEY LUMET
Ronnie hade ett stort bröst. Han kunde vara väldigt fysisk av sig.
DU MILDE! VAD GÖR EN LONDON BUSS PÅ USA:S GATOR?
Jag var i Chicago och gjord reklam för en brittisk vecka, med London bussar,
och låtsades att jag ringde från telefonkiosker.
Senare i veckan flyger han från London
till Carsons för att signera Spionen
och sin senaste bok Spegelkriget.
Den brittiska konsulgeneralen gav mig ett telegram
han fått från Jakartas ambassad.
BRITTISKA AMBASSADEN JAKARTA - DEN 31: - STA JULI 1965
Som sa att Ronnie satt fängslad och vad det kostade att få honom frisläppt.
Gick jag med på att betala?
EN STILIG FÖRTJÄNST
Det var inte en enorm summa, men det var smärtsamt ändå,
och den fick ut honom.
Och vi pratade inte om det förrän mycket senare och han sa:
"Åh, det var inget, bara valutasaker."
Vi vet nu att han var inblandad i vapensmuggling
vid en tid då Indonesien precis återhämtade sig från ett enormt folkmord.
Men sista gången, vad jag vet, som han satt i fängelse,
satt han i Bezirksgefängnis, regionsfängelset i Zürich,
för att ha svindlat hotell.
Han tilläts ringa ett samtal till mig.
Han sa: "Jag pallar inte fängelse, sonen min. Få ut mig."
Och det innebar pengar igen.
Jag menar, det var inga stora summor, men det var extremt smärtsamt för mig.
Jag drömmer fortfarande mardrömmar om den väldigt aktiva mannen, inburad.
Sammanlagt så vet jag inte hur mycket tid han satt av.
Troligtvis inte mer än sex eller sju år sammanlagt.
Men jag kan inte föreställa mig hur det påverkade honom.
Förresten, Ronnie stämde dig!
Ja, det gjorde han. Jag blev intervjuad för London Weekend Television.
Och jag sa inte att jag var skyldig honom allt.
Jag ville inte ge honom det berömmet.
Varför skulle jag säga att jag var skyldig min far allt?
Men på riktigt så är jag nog det, på många sätt.
Jag hörde aldrig till,
jag har haft tur på så sätt.
Jag har haft ett rikt liv.
Och jag har sett många institutioner och mycket saker.
Jag har levt många liv, på ett konstigt sätt.
Jag känner inte att jag hör till något av dem.
Det jag har kvar är en känsla av att vara ensam.
LE CARRÉ KOMMER IN FRÅN KYLAN
EN TILL FANTASTISK SPIONROMAN
Torterades din far av faktumet
att du blev rik och framgångsrik och att han inte blev det?
LE CARRÉS SPION VS SPION LIGGER I TIDEN
Jag vet inte.
Min framgångs effekt på honom...
Den gav honom en känsla av berättigande.
Han köpte enorma mängder av mina böcker, oftast på kredit och signerade dem:
"Från författarens far."
Och delade ut dem som godis.
Med vänliga hälsningar från författarens far.
Jag mötte hans hårda, äkta sida, antar jag, när han kommenderade mig till Wien.
"Min son,
jag har räknat ut vad din utbildning kostade.
Och jag anar hur mycket du tjänar."
Och sen la han fram sin idé.
"Sonen min, allt jag någonsin önskat är grisar och kor,
och en bit mark i Dorset. Grisar och kor.
Någonstans där det är härligt att bo, med en trevlig dam och allt blir bra.
Så det jag behöver är..." Och han sa en enorm summa.
"Far, jag kan inte. Jag förstår inte varför.
Det jag tänker göra, om det är det du vill, med dina grisar och kor,
är att jag köper ett hus, äger det och du bor där.
Jag betalar dig för att sköta din bondgård.
Jag litar inte på dig för fem öre."
Han hade sett ut mig som mål. Han tänkte svindla mig.
Och jag hade blivit barskrapad.
Jag tänkte inte låta det ske.
Vi var på Sacher i Wien,
den mest förfinade, utomordentliga restaurangen på den tiden.
Och han ylade ett hemskt, förvildat vrål.
Och skrek: "Betalar du din egen far för att sitta på sitt arsle!"
I ett tonläge som kunde höras tvärs över gatan.
Och sen undslapp han sig ett ylande vrål, reste sig halvvägs
och jag la armen om hans breda rygg,
och vi haltade till hotellets... ytterdörr,
nerför några trappsteg till en taxi, han såg upp på mig med ett bedjande uttryck:
"Hur ska jag betala för taxin?"
Och jag betalade chauffören.
Och han for.
Jag kunde ha godtagit hans idé, i alla fall gett honom lite pengar.
Men jag var så arg att det var smärtsamt att betala för taxin.
Men det är känslan av att ha blivit förråd.
Ja, det är det. Det låg mycket i det: "Hur kan du göra så här mot mig?"
VINNARE OCH FÖRLORARE
Kom igen, gamle vän. Läggdags.
George? Du vann.
Gjorde jag?
Ja.
Ja, jag antar det.
Älskade du Ronnie?
Jag vet inte vad kärlek är.
Jag måste ha älskat honom som barn.
Men sedan förstod jag konsekvenserna av hans leverne.
Senare i livet, när han ville ha allt jag hade, som mina pengar.
DIN FÖREVIGT, R. CORNWELL
Jag kunde känna det jag behövde.
Jag kunde vara tillgiven mot honom.
Jag kunde vara likgiltig och i hemlighet kunde jag hata.
De känslorna existerar faktiskt
i alla far-son relationer vid olika tillfällen.
De är som årstider. Jag var tvungen att bemästra hat för att undkomma honom.
DÖDSFALL
CORNWELL - Den 29:de juni,
Ronald, älskad make och far...
PLÖTSLIGT
De höll tre begravningar.
Jag gick på den första.
De ville att jag skulle hålla tal och jag avböjde.
Och sedan hölls en till begravning,
och sedan, Gud hjälpe oss, hölls en minnesceremoni.
Men jag gick inte på någon av dem.
Jag ville tro att mina känslor var döda.
Jag har aldrig besökt hans grav.
Men du betalade för begravningarna.
Det gjorde jag säkert.
Jag betalade för allas begravningar.
Jag betalade för min mors begravning. Jag betalde för dem.
Vad... Vad i helvete betyder det? Jag är rik, jag betalde.
Hans mest lojale tjänare,
som hade suttit i fängelse för honom, var Arthur Lowe.
Allihop hade enstaviga efternamn.
Det fanns en herr Bent.
Jag gick till hans kontor direkt när jag fick höra att han dött
för att se om något där behövdes betalas av och för att vara närvarande.
Arthur sa: "Vi går och festar loss. Det behöver vi.
Vi går till Jules bar tvärs över gatan."
Vi var ungefär åtta stycken som gick dit och Arthur bestämde.
Vi drack champagne och åt ostron, vad vi än ville ha.
Arthur tänkte att vi skulle muntra upp oss.
Han betalde omtänksamt. Och det var hans fest, det var ok.
MULLVADEN
Det är min fest, George. Jag betalar när jag är redo.
Två dagar senare kom kvittot på posten.
"Kan du, snälla, betala snarast?"
Ronnie hade aldrig några pengar.
Han tjänade storkovan ibland, men så snart... Enligt principen
att utgifter alltid överstiger förtjänst... Så var de borta igen.
Han hade något sorts beroende av kriser.
Jag tror att han behövde leva på randen hela tiden.
Och jag tror att han övertalade sig själv
att det var ett hedervärt och gynnsamt bidrag till samhället
och att de skulle bli glada och att han skulle bli enormt rik.
Och faktiskt, det var på håret att det blev så.
Jag försvarar honom inte, jag försöker bara berätta
hur nära han var att bli framgångsrik.
Och hur absurda hans fantasier var.
Men världen drivs av fantasi.
Jag håller med. Skiktet mellan vad han gjorde, eller misslyckades med,
och de enormt rika, framgångsrika och hedervärda människorna,
det skiktet var väldigt, väldigt tunnt.
"Ronnie är död och jag återvänder till Wien
för att andas stadens luft
medan jag skriver in honom i den halv-självbiografiska romanen
jag till slut är fri att fundera över.
Inte Sacher en gång till.
Jag fruktar att kyparna kommer ihåg
hur Ronnie föll ihop över bordet och hur jag halvt om halvt bar ut honom.
Mitt flyg till Schwechat är försenat
och receptionen på hotellet jag slumpvis valt ut
har en äldre nattportier anställd.
Han ser tyst på när jag fyller i registreringsblanketten.
Sedan talar han på mjuk, vördnadsvärd Wientyska.
"Din far var en stor man", säger han.
"Du behandlade honom skamligt."
Jag påminns hela tiden
om att jag inte har pressat dig tillräckligt om svek.
Jag har misslyckat som reporter eller förhörsledare.
Tja, det känns som att du har pressat ur varenda droppe angående det ämnet.
Men jag svarar på vilken fråga du än vill, så sanningsenligt jag kan.
Vill de att du ska bryta ihop och snyfta?
Och gråta? Ja. Jag... Jag kan göra det.
Precis som jag kan låta som en fågel.
Jag tänker inte prata om mitt sexliv, det skulle inte du heller göra.
Det verkar vara ett väldigt privat ämne.
Mitt kärleksliv har varit en väldigt svår genomgång, som du kan tänka dig,
men det har löst sig på ett underbart sätt, och det räcker angående det ämnet.
Så vad vill folk ha?
De vill tro att jag är bedräglig,
lögnaktig,
att jag använder min charm likt en plundrare
och att jag säkerligen torterar mina barn.
De vill avslöja mig som något,
men jag måste veta vad som gömmer sig bakom masken först.
Du har sett hela mig, så vitt jag vet.
DUVORNAS TUNNEL BERÄTTELSER FRÅN MITT LIV
I din memoar säger du att inget är sant, att det är som jag föreställde mig.
I fantasivärlden gör jag det icke påhittade abstrakt
och hittar på det.
Jag vill ta prydliga historier ur den uppfattade verkligheten omkring mig.
SPEGELKRIGET REGI FRANK PIERSON
Men jag gjorde aldrig något av de hjälte- modiga sakerna som beskrivs i mina böcker.
Men varför upplysa läsaren om att historien är falsk från början?
Om vi båda hade sett en bilolycka
så skulle vi ha olika versioner av vad som hände.
Så vad är sanningen?
Objektiv sanning upplevs av en tredje part som inte är närvarande,
men annars, är sanningen subjektiv.
Vem är den tredje parten? Gud?
Det finns någon sorts saklig nedteckning som vi aldrig kommer att få se.
Jag har försökt att skriva trovärdiga fabler
utifrån världarna som jag har besökt eller som har besökt mig.
Min resa har gått i fantasins tecken.
Fantasins fristad från verkligheten.
Återskapandet av kaos.
Inte i på ett ordnat sätt, men på ett omfattande, individuellt sätt
som får folk att känna, inte som James Bond:
"Jag önskar att det var jag."
Men mer som: "Herregud, jag hoppas att det inte gäller mig."
"När jag var en ung och sorglös spion
så var det naturligt att jag trodde att nationens hetaste hemligheter
förvarades i ett kantstött kassaskåp
som var undangömt i slutet på en labyrint av mörka korridorer...
...på översta våningen på 54 Broadway...
...på chefen för underrättelsetjänstens kontor.
Jag hade hört talas om dokument så hemliga
att de endast fick vidröras av chefen själv.
Och nu har den sorgliga dagen kommit
när den sista gardinen tas ner i Broadways byggnader.
Är chefens kassaskåp undantaget?
Kommer kranar, kofötter och tysta män djärvt fövandla det
till det nästa stadiet på dess livs långa resa?
Det har motvilligt medgivits att kassaskåpet kommer att öppnas."
Så vem har den jävla nyckeln?
"Inte den nuvarande chefen."
"Han öppnar aldrig kassaskåpet.
Det man inte vet kan man inte avslöja."
Värdelös!
Skicka efter skurken Bill.
"Underrättelsetjänsten har dyrkat upp en hel del lås,
så det är nog dags att dyrka upp ett till."
"Locket ger med sig."
"Kassaskåpet är tomt. Rensopat.
Oskyldig till även den allra tråkigast av hemligheter."
Vänta!
Är det ett lockbete som skyddar ett inre rum?
"Kassaskåpet lirkas varsamt bort från väggen.
Chefen kikar bakom det."
"Och drar fram ett par väldigt gamla, tjocka byxor
med en lapp på.
Med skrivmaskinsskrift deklarerar lappen att byxorna har burits av Rudolf Hess..."
"...Adolf Hitlers ställföreträdare som flög till Skottland
för att förhandla om en enskild fred med hertigen av Hamilton.
I den felaktiga tron att hertigen delade hans fascistiska åsikter."
HITLERS STÄLLFÖRETRÄDANDE LANDAR MED FALLSKÄRM I SKOTTLAND
DEN TREDJE MANNEN HADE "FREDSVILLFARELSER"
"Under påskriften syns klotter skrivet för hand."
"Vänligen analysera.
Det kan ge en idé om den tyska textilindustrins tillstånd."
Det var en historia om män från en förkrympt imperialistisk makt
som såg en falsk reflektion av dem själva återspeglas.
De vaktar fortfarande en stor nation, de spelar fortfarande världens maktspel.
Och faktum är att de var ett tragiskt minskat antal
som drevs av sin egen nostalgi.
Och när du ser dig själv i spegeln?
Nu? Idag?
Jag är mer tillfreds med mig själv nu, på ålderns höst.
Mer försonad med vem jag var. Och vem jag inte var.
Jag är inte alltför olycklig när jag ser mig i spegeln,
såvida jag inte har en hemsk bakfylla.
Jag ser dig som självhatets utsökta poet.
Ja, absolut.
Det är bara under de senaste få åren som jag har funnit frihet,
och jag älskar att göra det jag är bäst på.
Inte bara att vara författare, det är oväsentligt, men att skriva.
Utan ett kreativt liv, har jag inte mycket till identitet.
Jag är som en skådespelare utan en roll.
Arbetet är så nära jag kommer att vara lycklig.
Och jag älskar, älskar att skriva.
Det är den jag är.
Och jag vågar aldrig göra anspråk på det, men jag gör det här, jag är konstnär.
DAVID CORNWELL DOG DEN 12 DECEMBER 2020.
HAN BLEV 89 ÅR.
TILL MINNE AV JANE CORNWELL
UNDERTEXTER: MY JOHANSSON