Зазвичай я й гадки не маю, із чого почати,
але ви подали мені ідею.
І яку ж?
Ви запитали мене про характер наших стосунків.
Здається, питання було глибшим: «Хто ви?»
Бо я бачив багато ваших робіт.
Іноді ви примарна постать, іноді — Бог.
А іноді ви просто присутній.
Мені потрібно було знати, з ким я розмовляю. Із другом біля вогнища?
З незнайомцем в автобусі?
Хто ви?
Це перформанс.
Потрібно знати, перед ким виступаєш: перед робітничим класом чи перед елітою.
Потрібно знати хоч щось про амбіції людей, з якими розмовляєш.
Що як я не можу відповісти?
Не те, щоб я не хотів, але, можливо, просто не можу.
Тоді ми докладемо зусиль — і дізнаємося, хто ви.
ГОЛУБИНИЙ ТУНЕЛЬ
Коли я був у воєнній розвідці,
то провів багато бесід, які були також і допитами.
У таких відносинах одразу виникає залежність від мене, слідчого.
«З вашою мамою все гаразд? Подзвонити вашим рідним?»
Розмова починається з контакту, незалежно від того, справжній він чи ні.
Передусім, із твердження, що я єдиний, кого ви тут маєте.
Установлення залежності?
Установлення залежності від слідчого, так.
Коли ви хочете, щоб висловили щось, що може бути неправдою,
і ви знаєте, що це неправда, — тоді все й починається.
«ІДЕАЛЬНИЙ ШПИГУН»
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
«Чи не кожна моя книжка на певному етапі
мала робочу назву "Голубиний тунель"».
«ГОЛУБИНИЙ ТУНЕЛЬ» ДЖОН ЛЕ КАРРЕ
«Її походження легко пояснити.
Коли мені було близько 15 років, батько взяв мене із собою
на гулянку в казино в Монте-Карло.
Поруч зі старим казино був мисливський клуб».
«Унизу простягався газон
і стрільбище з видом на море».
«Під землею були вузькі паралельні тунелі...
«ШПИГУН, ЩО ПРИЙШОВ ІЗ ХОЛОДУ» РЕЖ. — МАРТІН РІТТ
...які вряд виходили на узбережжя.
У них запускали живих голубів
яких виводили й утримували в клітках на даху казино.
Їхнім завданням було летіти темним тунелем,
доки вони не з'являлися в небесах Середземномор'я
і не ставали мішенню для джентльменів, які щойно добряче пообідали...»
Стояти!
«...й стояли напоготові з рушницями в руках».
«Голуби, в яких не влучили, або яких ледь зачепили,
поверталися до місця свого народження на даху казино,
де на них чекали ті самі пастки.
Чому цей образ так довго мене переслідує?
Мабуть, слухач...
...зможе пояснити це краще, ніж я».
Більшість із вас, мабуть, ніколи не чула про Девіда Корнвела.
Він експерт із таємниць, колишній шпигун
та автор двох десятків книг, практично всі з яких — бестселери,
підписані псевдонімом «Джон Ле Карре».
ВИДАТНИЙ ПИСЬМЕННИК
Корнвел живе подвійним життям уже понад 50 років
і нечасто дає інтерв'ю.
ПРО ШПИГУНСТВО — ТАК, ЯК ЦЕ МОЖЕ РОЗПОВІСТИ ЛИШЕ ЛЕ КАРРЕ
Мене захоплює обман.
У моєму житті був період безкінечного обману.
Потрапивши в таємний світ, я працював в одній, тоді — в іншій службі,
кожна з яких пізнала обман сповна.
Я почувався обманутим у дитинстві.
Я відчував, що й сам обманював людей.
Як безліч творчих людей,
ще з раннього дитинства я жив у своєму уявному світі.
Життя в таємному світі давало мені недостатньо.
Я майже нічого не робив. Я був ще зелений, мені мало що розповідали.
Тож я створив новий таємний світ і наповнив його власними людьми.
«ДЗВІНОК НЕБІЖЧИКОВІ»
У багатьох ваших історіях присутні обмануті й ті, хто маніпулює.
«КОМАНДА СМАЙЛІ»
Ті, хто контролює, і ті, кого контролюють інші.
Зараз ми говоримо про моє дитинство.
Мій батько був шахраєм.
Життя було сценою,
де вдаваність була всім.
Поза сценою було нудно.
А ризик притягував.
Проте найбільше притягував відбиток особистості.
Ми не розмовляли про правду.
Ми не розмовляли про переконання.
То ви почувалися жертвою обману?
Ні, я теж став таким.
Відшліфовуєш свою акторську гру, вчишся розповідати анекдоти. Хизуватися.
Рано дізнаєшся, що людське єство не має центру.
Я не був жертвою обману. Мене заохочували обманювати інших.
Ми часто переїжджали, не сплачували рахунки.
Ми вимикали світло в будинку,
бо хтось полював на мого батька, Ронні, —
тоді здавалося, що всі так живуть.
Це не історії про нещасливу долю.
Ґрем Ґрін сказав, і я часто його цитую:
«Дитинство — кредитний баланс письменника».
Я нічого не оплакую. Це лише самоспостереження.
«Я бачив будинок, у якому я народився.
Проте мені більше імпонує
інший будинок, намальований моєю уявою.
Він із цегляними стінами, що аж стугонять, і його незабаром знесуть.
Там розбиті вікна, таблиця «Продається», а в саду валяється стара ванна.
У такому місці діти радше ховаються, а не народжуються.
Проте саме там я народився, принаймні так уперто стверджує моя уява».
«Я народився на горищі,
серед картонових коробок,
які мій батько постійно тягав за собою коли був на втіках».
«Мама лежить на розкладушці, жалібно стараючись з усіх сил.
Що принесуть ці старання?»
«Отже, я народився...»
«...і мене пакують разом зі скромними пожитками моєї мами:
нещодавно до нас навідався черговий судовий розпорядник,
тож багажу ми майже не маємо».
«Багажник авта замикають ззовні».
«Я вже втікач, і від тієї миті був ним завжди».
Мама зникла, коли мені було п'ять.
Я не мав жодних стосунків із нею.
Її заміняло безліч жінок, які приходили в життя батька й ішли з нього.
З однією із цих жінок, яка була по-своєму героїчна,
життя тимчасово стало кращим.
ДЖИННІ
МОЯ МАТИ, ОЛІВ
Моя мама була загадкою,
бо ніхто не казав, що з нею сталося.
Вона померла чи була жива?
Ронні не любив гірку правду.
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!» BBC — РЕЖ. — ДЖОН ІРВІН
Я знову побачив її, коли мені був 21 рік.
Я написав її братові, а той відповів:
«Ось її адреса. Не кажи їй, що це я тобі сказав».
Тож я написав мамі: «Твій брат сказав...»
Його заборона нічого для мене не означала.
Думаєте, вона шкодувала про те, що покинула вас із братом?
Коли я з нею зустрівся то запитав, як вона через це почувається.
Вона сказала, і вона завжди так відповідала,
що життя з моїм батьком було нестерпне,
що вона втомилася від коханок, яких він постійно приводив додому.
Що вдома ніколи не було грошей.
І їй не подобалися всі ті негідники, які з'являлися в його житті.
Вона сказала, що якби вона вдалася до якихось інших заходів,
батько знав стількох прекрасних юристів, і це правда,
що вона не мала жодних шансів на розлучення.
Тож вона все покинула й пішла геть.
Ви пам'ятаєте день, коли вона пішла?
Ні.
Якщо людина збирається покинути своїх дітей, у ту ніч,
зі спакованою білою валізою,
чи цілує вона їх на прощання?
Чи зайшла вона до кімнати, коли ми спали? Поглянула на нас востаннє?
Тож я це уявляю. Уявляю, що вона це зробила.
Ви маєте цю валізу.
Коли її не стало,
я побачив цю прегарну білу шкіряну валізу з «Гарродс»,
із шовковою підкладкою всередині.
Назовні були її ініціали: «О. М. К.» — Олів Мур Корнвел.
О. М. К.
Мабуть, то була валіза, в яку вона спакувала свій одяг.
Я уявляв неймовірні дрібнички, які могли бути всередині.
«ГАРРОДС»
І витончене вбрання.
На першому поверсі дами знайдуть валізу на будь-який смак.
Вона поринула у злидні.
Вона втекла від чоловіка без шеляга за душею.
Я уявляв, як вона розпаковувала валізу
й останні предмети розкоші поступово танули в повітрі.
Я залишив валізу собі. Це єдина пам'ятка про неї.
Фізичний доказ того, що вона існувала.
Що для вас означала ця валіза? Навіщо ви залишили її собі?
У думках я звинувачував валізу в тому, що вона була співучасницею
таємної втечі моєї мами.
Для мене це історична подія.
Вона була емоційно недоступна.
Я ніколи не чув, як вона висловлює щирі почуття.
Проте коли вона була в будинку престарілих останній рік життя,
вона виснувала фантазію, якою ділилася з доглядальницями.
Вона описувала їм картину, де була відданою матір'ю.
Те, як ми довго жили разом, як веселилися.
Вона заповнила роки своєї відсутності.
Коли я провідав її перед її смертю,
трапилась іронічна ситуація: вона прийняла мене за мого батька.
Вона сказала: «Ти ніколи не дарував мені орхідеї».
Думаю, це було якось пов'язано з однією з його коханок.
Цього я вже не дізнаюся.
Я спитав: «Який колір тобі подобається?»
Вона сказала: «Байдуже. Я їх ніколи не бачила. Принеси орхідею».
У СУДІ РОННІ — КРИМІНАЛЬНЕ ПЕРЕСЛІДУВАННЯ СИНА.
ДЖОН ЛЕ КАРРЕ
Люди любили Ронні до кінця його днів. Навіть ті, кого він обікрав.
СИН АФЕРИСТА ДЖОН ЛЕ КАРРЕ
ГОЛОСУЙТЕ ЗА РОННІ КОРНВЕЛА
Коли він грав роль, обманюючи інших,
то щиро вірив у те, що робив і казав.
Ці спалахи безмежного шарму
й переконливості були митями, коли він почувався справжнім.
«Сину, коли мене судитимуть, а це неодмінно станеться,
мене судитимуть за те, як я ставився до тебе й твого брата Тоні.
То буде Воля Божа».
Бог був його добрим приятелем.
Не знаю, чи вірив він у Бога, проте він не сумнівався, що Бог вірив у нього.
Ці неймовірні, майстерні шахрайські трюки
були елементом розмови, яку він провадив із Богом.
«Якщо я зроблю це — це мені минеться? Якщо я зроблю те — це мені минеться?»
Він торгувався з Богом.
Думаю, швидше, бився з Ним об заклад.
«Що скажеш, якщо я поставлю на кін стільки?»
Ронні завжди, навіть якщо йому доводилося красти, позичати чи підкупити директора,
хотів, щоб я мав елітну освіту.
Я навчився манер і поведінки класу, до якого не належав.
Я навчався й часто почувався утисненим.
Бували миті, коли я ненавидів клас, до якого мене приписали.
Я був на ворожій території.
Але я навчився гарно вдягатися. Навчився гарно говорити.
Я перетворив себе на одного з них, та одним із них не почувався.
СИНИ ТА ШПИГУНИ «Я знаю, хто ти...»
Я був шпигуном із дуже раннього віку.
Щоразу, як Ронні виходив із дому, я починав слідство.
Я не знав, що затаїв світ.
10-Е КЛОПОТАННЯ. — ТЕМА: КОРНВЕЛ, РОНАЛЬД ТОМАС АРЧІБАЛЬД
Коли приходили збирачі боргів, мої іграшки зникали.
Зникали меблі. Зникали жінки.
Зникали матері.
У ВИСОКОМУ СУДІ У БАНКРУТСТВІ
Коли Ронні був дуже наляканий,
він казав: «Вимкніть усе в домі, загасіть світло,
заховайте автівки на задньому дворі».
Він не боявся закону — він боявся мафії.
Ревниве серце О, ревниве серце
Битись припини
Чи не бачиш ти шкоди Якої завдало...
На момент його смерті він мав офіси на Джермін-стріт.
На останньому поверсі мешкали дами легких звичаїв...
які, як він казав, завжди охоче готували йому сосиски.
Він мав два авта «Форд Зефір»,
будинок в Генлі, будинок на Тайт-стріт у Челсі.
Сам не знаю навіщо.
І він мав ті офіси.
У його кишенях, у шухлядах його столу ми не знайшли
грошей, яких вистачило б хоча б до кінця тижня.
Грошей не було.
Він мав коня у Франції, в Мезон-Лаффіт,
ще декілька — в Ірландії.
Ви називали таких «ходяча невдача».
Ходяча невдача.
Його жокеєм був світовий чемпіон Ґордон Річардс.
Коли Ґордон пішов на пенсію, то погодився обирати для Ронні коней на аукціоні,
і, в якийсь момент, він за них платив.
Він любив з'являтися на іподромі «Аскот», коли його кінь брав участь у перегонах.
Ронні дійшов до того, що букмекери
більше не хотіли бачити його на іподромі,
і їхні викидайли чітко дали це зрозуміти.
Небезпечно приходити на іподром,
не сплативши борги.
Батько відправив мене з валізою, повною грошей,
які я мав роздати букмекерам.
Овва! Це Руперт. Тепер він відстає!
Його кінь, названий на честь мого зведеного брата,
змагався в перегонах «Сесаревітч».
І раптом ми зірвали куш.
Дякую вам, хлопці.
Я сів на поїзд із тими грошима.
До мене підійшов кремезний чоловік.
Ти — малий Ронні Корнвела?
Більше так не роби, синку.
І він просто торкнувся мого носа.
Коли я повернувся, Ронні вже чекав.
Він рахував і рахував...
і не міг повірити, що я нічого собі не взяв.
Ну ж бо, хлопче.
Виверни кишені.
Ну ж бо, покажи, що ти зробив.
Тоді, здається, він дав мені п'ятака, щоб похвалити.
Вашого батька розчарувало те, що ви нічого не вкрали?
Він був спантеличений, бо...
«Неможливо, щоб ти був такий правильний».
«Люди такими не бувають. Людська натура не така».
Але це дуже романтичне дитинство, правда?
Це... так. Я... Я хочу донести думку,
що усі одкровення, які прийшли до мене пізніше,
й усі втрати, які я пережив, — матері й так далі —
були неймовірно захопливі.
Ми не згадували про те, що я мав стати адвокатом.
А мій старший брат мав стати повіреним.
Я хотів навчатися в Оксфорді — і для мене там знайшлося місце.
Ронні хотів знати, за що платить.
Я злякався й сказав, що вивчатиму юриспруденцію.
Коли він десь почув, що я вивчаю сучасні мови,
то накинувся на мого куратора й вимагав пояснити, як це в біса трапилося.
Моя це була вина чи їхня?
ВІД СТАРШОГО КУРАТОРА
Мій куратор, Вівіан Ґрін, прогнав його.
ЛІНКОЛЬН-КОЛЕДЖ, ЗВІТ КУРАТОРА Корнвел — зразковий студент
ЗАЯВА НА ВСТУП
Тож я продовжив вивчати сучасні мови.
Д. ДЖ. М. КОРНВЕЛ — 1952 РІК СУЧАСНІ МОВИ.
Коли я був на другому курсі, його спіткало дуже серйозне банкрутство.
Страшенне — на мільйон двісті п'ятдесят тисяч фунтів.
Тоді Вестмінстерський банк в Оксфорді, із власних причин,
відмовився обслуговувати мій рахунок і закрив його.
Я був дуже близький зі своєю тодішньою дівчиною, тож ми вирішили одружитися.
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
Я почав викладати в приватній школі з поганенькою репутацією.
І, на мій погляд, саме цю школу
я описую на початку роману «Шпигуне, вийди геть!».
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
Ми жили в справжніх злиднях.
Туалет був надворі, милися ми в жерстяній ванні.
І тоді, я вважаю це подвигом,
Вівіан Ґрін домовився, щоб мене знову прийняли в коледж.
І їм якось вдалося знайти для мене гроші.
Тож ми повернулися, і для нас знайшли велику квартиру.
Життя стало зовсім іншим.
Я знову захопився викладанням,
коли мені запропонували стати вчителем випускного класу в Ітоні.
Я думав, що решту життя буду директором Ітона.
Та через два роки я не міг на нього дивитися.
Я захопився шпигунством і думав, що решту життя буду шпигуном.
Вербувати людей для секретної служби страшенно важко.
Зрештою, вони шукають трохи лиху,
але, водночас, віддану людину.
За моїх часів вони шукали таких людей, і я був ідеальним кандидатом.
Пташеня, яке рано покинуло гніздо.
Школа-інтернат.
Незалежність духу в ранньому віці.
Але із прагненням до інституційної приналежності.
Я досі вважаю своє життя чергуванням приналежності та втеч.
Я долучився до однієї розвідслужби — розчарувався.
Долучився до іншої — розчарувався.
Я розчарувався в самій Холодній війні, що було неважко,
коли бачиш нацистів, які вештаються Західною Німеччиною.
І Східною Німеччиною також.
За що ми насправді боролися?
Наче війни й не було?
Таке складалося враження.
Забуття навіювали з небаченою силою.
Мене відправили до Західної Німеччини під дипломатичним прикриттям.
Мені страшенно поталанило,
бо я був там, коли зводили Берлінську стіну.
Берлін був відображенням протистояння між Сходом і Заходом.
Відчувалося постійне напруження. Воно мало вплив на кожного.
Увага стурбованого світу прикута до Берліна.
Триває робота з останнім масовим потоком біженців зі Сходу
в той час, як комуністичний режим у Німеччині закриває кордон.
Кількість людей, які шукають притулку тут, на межі свободи,
сягнула 1500 осіб на день.
ВИ ПОКИДАЄТЕ АМЕРИКАНСЬКИЙ СЕКТОР
Я поїхав до Берліна й на власні очі бачив те, що відбувалося.
Перед тим, як звели стіну, відбувалися дуже драматичні події.
Пожежники Західної Німеччини натягнули батути біля будинку.
На ті батути стрибали люди.
Видовища, від яких болить душа.
БЕРЛІНСЬКА СТІНА — ГАНЕБНИЙ СИМВОЛ
БЕРЛІНСЬКА СТІНА — ЛІНІЯ ФРОНТУ ХОЛОДНОЇ ВІЙНИ
Яка була ваша емоційна реакція на те, що ви бачили?
Суміш гніву, відрази та співчуття.
Для мене то був певний рубіж.
Це підштовхнуло мене до написання «Шпигуна, що прийшов із холоду».
Випробування, яке змінило розуміння світу?
Швидше, підтвердження мого розуміння світу.
То був найбезсоромніший символ божевільності людської боротьби.
Я відчував, що обидві сторони, і Схід, і Захід,
вигадували ворога, який був їм потрібен.
РАЗОМ — ПЕРЕМОЖЕМО!
Плавний перехід від антинацизму до антикомунізму.
РАЗОМ МИ ПРИДУШИМО ГІТЛЕРИЗМ
ЗУПИНІМО КОМУНІЗМ! ЦЕ ЗАВДАННЯ КОЖНОГО
БЕРЛІН
Я повернувся з Берліна.
Я знав, що хочу написати про все те серйозний роман.
Було літо. Здається, я працював здебільшого в саду.
Діти були поруч.
Я починав десь о четвертій–п'ятій ранку.
Я відчував спалахи гніву.
Я знайшов фабулу, яка відповідала моїй меті,
і то був «Шпигун, що прийшов із холоду».
Якими ти в біса уявляєш шпигунів?
Філософами, які зважують кожну дію
за Словом Божим чи Карлом Марксом?
Це не так. Вони всього лиш зграйка убогих, жалюгідних покидьків, як я.
Непримітні людці, п'яниці, диваки, підкаблучники,
служаки, що граються в ковбоїв й індіанців, щоб урізноманітнити життя.
Думаєш, вони як монахи в келії — зважують, що правильно, а що — ні?
Письменник, який зараз є найбільшою сенсацією.
Його справжнє ім'я — Девід Корнвел,
але більшість знає його як Джона Ле Карре.
Скільки примірників «Шпигуна, що прийшов із холоду» продалося?
Здається, з усіх видань, книжкового клубу, паперових копій в усьому світі,
кажуть, що близько дванадцяти–п'ятнадцяти мільйонів.
«ШПИГУН, ЩО ПРИЙШОВ ІЗ ХОЛОДУ»
Наскільки я розумію, успіх «Шпигуна» був несподіванкою.
АМЕРИКАНСЬКИЙ БЕСТСЕЛЕР No1 ПРОТЯГОМ 4 МІСЯЦІВ!
1 «ШПИГУН, ЩО ПРИЙШОВ ІЗ ХОЛОДУ». ЛЕ КАРРЕ
Думаю, для мене це не було несподіванкою в тому сенсі, що я відчув,
коли його закінчив, що написав щось,
що глибоко висловлювало мої власні почуття
й могло принести успіх.
ДЖОН ЛЕ КАРРЕ — НАЙКРАЩИЙ ПИСЬМЕННИК...
Перші числа, які я отримав від агента й видавництва, таки вказували на успіх.
Не забувайте про контекст, в якому ця книга була опублікована.
Тоді ми перенаситилися Джеймсом Бондом.
«ДОКТОР НОУ» РЕЖ. — ТЕРЕНС ЯНҐ
Я в захваті від того, як вам таланить, містере...
Бонд. Джеймс Бонд.
У реальності, яку подавали в новинах
та всіх подіях, які траплялися довкола,
шпигуни були підлою армією самотніх гравців.
Я ж створив протиотруту.
Було неправильно, і я живу із цією проблемою донині,
що секретні служби зображували як до біса блискучі.
Тоді як, на той час, ми були організацією, яка ледве трималася купи
і яку запросто можна була стерти й почати все заново.
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
«Якщо ваша життєва місія — здобути зрадників,
перетягнути їх на свою сторону,
то гріх скаржитися, коли когось із ваших людей
хтось перетягує на свою.
Коли я почав писати роман «Шпигуне, вийди геть!»,
мій шлях осінило тьмяне світло Кіма Філбі.
«Блискучий колишній голова контррозвідки МІ-6.
Колишній кандидат на посаду начальника служби, який був російським шпигуном».
КОЛИШНІЙ БРИТАНСЬКИЙ ДИПЛОМАТ — РОСІЙСЬКИЙ ШПИГУН
Коли минула половина мого терміну в Західній Німеччині,
було оголошено про зраду Філбі.
Про його зникнення з Бейрута й появу на московській сцені.
Для етики тодішніх секретних служб то був шок.
За нами — хвіст.
Питанням було, чи в МІ-5 або в МІ-6 хотіли, щоб він пішов сам.
Ніхто не хотів такого розголосу. То була незвичайна проблема.
Суд над дуже важливим колишнім шпигуном.
Це завдало б величезної шкоди державі й принесло дуже мало користі.
Зберігаючи холодний розум, влада сказала: «Дякувати богу».
«Дякувати богу?» Йому дозволили втекти?
Так.
Дякую, товаришу.
Зрада Філбі влучила в саме серце
тодішньої організації.
Навчався у Вестмінстерській школі.
Належав до вищого кола суспільства Англії.
Через це всі заплющували очі
на досить очевидне минуле Філбі.
Е. 5. ЦІЛКОМ ТАЄМНО.
Було неважко зрозуміти,
що він мав ранні зв'язки з комуністами.
Він одружився з комуністкою у Відні.
ПЕРША ДРУЖИНА ФІЛБІ
Усе це можна було проігнорувати, бо він... він був своєю людиною. Він один із нас.
Тож якби в минуле Філбі заглибилися,
то сказали б, що цей тип...
Він дещо підозрілий. Це нам не потрібно.
Та все було навпаки: він був Паном Чарівністю
й обожнював обманювати.
ЦІЛКОМ ТАЄМНО ТА ПРИВАТНО
«Перейдемо до Ніколаса Елліотта — відданого друга й довіреної особи Філбі,
вірного брата по зброї на війні та в мирі. Дитяти Ітона.
Сина його колишнього директора, шукача пригод, альпініста, жертви обману».
«Серед безлічі незвичайних речей, які Елліотт зробив у житті,
і, безсумнівно, найболісніших, було сидіти віч-на-віч у Бейруті
зі своїм близьким другом, колегою й наставником, Кімом Філбі,
і чути, як той визнає, що був радянським шпигуном
усі ті роки, протягом яких вони були знайомі».
МІСТЕР ФІЛБІ
Нік Елліотт сказав мені, що коли він вийшов на допит з Філбі в Бейруті,
щоб отримати зізнання Філбі...
Він сказав, що Філбі, коли не провадив подвійну гру,
почувався страшенно самотнім.
Життя для нього втрачало барви,
тож залежність від обману була вкрай важлива для нього.
І він обманював усіх, ще з дитинства.
ПРАВДА, ДИВНІША ЗА ВИГАДКУ
Фразу «подвійний агент» дуже часто неправильно використовують.
У пресі Філбі часто описують як подвійного агента.
НІКОЛАС ЕЛЛІОТТ
Насправді Філбі був звичайнісіньким
першокласним мерзенним зрадником.
А в чому полягає різниця?
Він був звичайним російським шпигуном.
Якби він був подвійним агентом, то для росіян він був би їхнім шпигуном.
Тільки тоді ми мали б перевагу.
Я досить добре знав Елліотта. Він був високий.
Сутулий, у безрукавці й з окулярами.
Ітонська манера говоріння — він був сином директора Ітона,
наступник багатьох поколінь випускників Ітона, справжній аристократ.
Покажете, як він говорив?
Так. Я сказав йому: «Ніку,
коли ти зустрівся з Кімом, то які каральні заходи міг застосувати?»
«Каральні заходи, старий? Про що це ти?»
«Чим ти йому погрожував?
Його могли силоміць повернути в Лондон?»
«О! — сказав він. — У Лондоні його не хочуть бачити».
Я сказав: «То чим можна було йому пригрозити?
Ну ж бо, Ніку, кажи». Він сказав:
«Я сказав йому, що якщо він не зізнається,
то не існуватиме дипломатичної місії, посольства,
підприємства чи клубу на цілому Близькому Сході,
які захочуть мати з ним справу».
Тож я сказав: «Це, мабуть, його налякало».
«Так і є».
Він вдавав англійського дурника.
Чи був він таким, як багато хто стверджує, — не знаю.
Цей рядок був у тому, що ви написали.
«Філбі чудово вмів обманювати інших.
Елліотт так само добре вмів обманювати самого себе».
Я радий, що це сказав.
Моїм аргументом завжди було те,
що до того, що зробив Філбі, його підштовхнув інстинкт, а не розум.
Цей трепет, коли виходиш на вулицю, знаючи те, чого не знають інші.
Таємні агенти обожнюють радість від добровільної шизофренії.
«Добровільна шизофренія».
Постійна двоїстість.
Бути протилежністю свого зовнішнього «я».
Хіба немає радості в тому, щоб по-справжньому приймати рішення?
Так, ця радість вабить.
Це чуттєва подорож,
сповнена постійного випробування удачі й виживання.
І по-справжньому на щось впливати — так, ще б пак!
Відчувати, що ви центр усього — прекрасна пожива для марнославства.
Приносити це, щире золото, Радянському Союзу, своїм господарям.
«Ну, ви мене любите? Якщо я дам вам це, ви мене любитимете?»
Можу чудово уявити собі той манливий інстинкт.
Не в собі — в ньому.
Містере Ле Карре, ви описали Кіма Філбі як
«Месника, який зруйнував цитадель ізсередини».
Думаю, він належить до тих дивних людей, які народилися привілейованими,
і, певним чином, переваги, з якими вони народилися, їх обурюють.
Людина, яка відчувала, що краща, ніж суспільство,
і водночас не могла пробачити суспільству того, що опинилася в такому становищі.
Думаю, він вів війну сам із собою.
Коли я врешті поїхав до москви в 1988 році,
то побував на вечірці, організованій Спілкою письменників СРСР.
«ФАЙЛИ ФІЛБІ» ГЕНРІХ БОРОВІК
Там був високий чоловік на ім'я Генріх Боровік.
Боровік підійшов до мене й сказав:
«Девіде, я б хотів, щоб ви познайомилися з моїм приятелем.
Завзятим шанувальником із ваших книг.
Кімом Філбі».
Я відповів, а в моєму серці защеміло,
що у мене була запланована вечеря з нашим послом,
і я не міг одного вечора сидіти за столом із представником Королеви,
а наступного — з тим, хто її зрадив.
Я вважав, що зло існує.
Людина, яка так довго сліпо служила Сталіну.
Як він міг надалі служити такій людині, такій меті,
як радянський комунізм, — я не міг цього зрозуміти.
Він краще, ніж будь-хто інший, знав, що робить.
Його опанували залежність і задоволення від обману.
Відчуття, що він налаштовує дві сторони одна проти одної.
Земля оберталася довкола нього. Він грався зі світом.
Зрештою, ідеологія тут майже не відігравала ролі.
Усе могло початися з неї.
Та опісля це переросло в залежність від обману.
Якби ви на кілька тижнів залишили на нього кота,
він і кота умудрився б обманути.
Я мав внутрішні відносини з Філбі.
З'являється спокуса
відвернутися від усього, чого тебе вчили, чого ти навчився,
й піти власним шляхом.
Я розумію, як так сталося з Філбі.
І я відчував, що, дякувати богу, я не звернув у тому напрямку.
Та в моєму житті була мить, коли я стояв на роздоріжжі.
Я міг стати справжнім поганцем.
На щастя, я знайшов застосування для своєї темної сторони.
ЗАВДАННЯ ПИСЬМЕННИКА — «ОБКРАДАТИ ЖИТТЯ»
Письменники дійсно не такі, як усі. Вони інші.
Їхні методи творіння — це методи самотньої людини,
яка позичає, відбирає досвід тут і там,
складаючи це все докупи, наче в пакунок,
який можна запропонувати публіці.
У цьому сенсі він ілюзіоніст.
Якщо всі намагатимуться заглянути йому в рукав,
то фокус буде зіпсовано.
Для мене письменництво — це щоразу подорож до пізнання самого себе.
Як поводяться персонажі, як вони з'являються, хто вони,
чого вони хочуть —
вони прибувають на порожню сторінку
й розповідають трішки про те, хто я.
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
Пишучи про Джорджа Смайлі я, звісно,
пишу про ідеального батька, якого я ніколи не мав.
Це спроби самопізнання.
Невеличкі проблиски на шляху до того, ким ви є насправді.
Я ніколи не піддавався аналізу.
Мені здається, що якби мені відкрилися мої власні таємниці, я не зміг би писати.
Що ви дізналися про себе завдяки Біллу Хейдону?
Мабуть, те, що вже знав.
То було також дещо, що я знав про Філбі.
І, вочевидь, Хейдон певним чином є відображенням Філбі.
Інстинкт, який спить у мені,
який я ніколи свідомо не розкривав, використовував чи любив, —
бути королем світу, яким себе вважав Хейдон.
Протягом певного часу сама лише насолода від того, що я в таємному світі,
близький до того, що відбувалося, відбувалося насправді,
наповнювала мене відчуттям тріумфу.
«ФАУСТ» РЕЖ. — Ф. В. МУРНАУ
У фаустівському сенсі, це те, що криє світ у своїй найпотаємнішій сутності.
«Те, на чому тримається світ».
...те, на чому тримається світ на найсокровеннішому рівні...
«ТАЄМНИЙ МАНДРІВЕЦЬ»
Як щодо розпачливого рядка із «Таємного мандрівця»:
«Знати, що потаємна кімната...»
«...порожня». Так.
Чомусь ми віримо, що існує найпотаємніша кімната,
з якої починається політика.
Думаю, це спеціально повторюють
з дня на день, з години на годину.
Історія — це хаос!
Історія — це хаос, а тому даремно уявляти, як, мабуть, це робив я
зі своєю невмирущою наївністю,
що в природі людської поведінки криється якась велика таїна.
Її немає.
«КОМАНДА СМАЙЛІ» BBC — РЕЖ. — САЙМОН ЛЕНҐТОН
«Шпигунство вічне», — cказав Смайлі.
«На світі не існує професії, безглуздішою за ту, яку обрав ти.
Найбільш придатним до завдання ти будеш тоді, коли маєш найменше досвіду.
А тоді, коли ти розберешся що й до чого, тебе не зможуть нікуди відправити,
не пояснивши очевидні речі.
Старі спортсмени знають, що зіграли найкращі ігри, коли були в розквіті сил.
Шпигуни ж у розквіті сил скніють без діла.
А тоді, у певному віці,
вам потрібна відповідь».
«Ви прагнете здобути згорток пергаменту з потаємної кімнати,
на якому написано, хто й чому керує вашим життям.
Та біда в тому, що тоді
ви — саме та людина, яка, як ніхто, знає...
...що потаємна кімната — порожня».
Коли я її читав, то сприйняв ці рядки як більш глибоко екзистенційні.
Чи найпотаємніша кімната — це ми самі? Може, в ній нічого немає?
У моєму випадку це правда. Не говоритиму за інших людей.
Думаю, ми, усі ми, частково залишаємося загадкою
для наших начальників, сімей, дружин, дітей.
Ми часто впливаємо на поведінку, на яку підписуємося,
можливо, інтелектуально, проте не емоційно.
Ми ледве знаємо самі себе.
Мені постать шпигуна видається
найбільш придатною до використання
для того, щоб висловити різноманітні таємниці, які приховує наше суспільство.
КОЖЕН ІЗ НАС — ТРІШКИ ШПИГУН
«Найкращий автор шпигунських романів свого часу. Можливо, усіх часів».
Читаючи Ле Карре, я думаю:
«Це вигадка? Це факти?
Це чудернацька суміш вигадки й правди?»
Я вважаю, що будь-який митець — письменник це,
художник чи будь-хто інший —
я вважаю, що він не повинен повністю пояснювати свій твір.
Якщо він викликав у вас ці запитання, ви вже ним насолоджуєтесь.
У цих розмовах я намагався
розкрити процес абстрагування від реального життя.
Я дуже свідомо писав книгу...
«Ідеальний шпигун»...
«ІДЕАЛЬНИЙ ШПИГУН» BBC — РЕЖ. — ПІТЕР СМІТ
...яка була паралельною версією того, що трапилося зі мною.
Рік — це Ронні, Маґнус — це я.
Я не можу вказати вам,
де реальність крізь таємні дверцята переходить у вигадку.
Я б радше описав це окресленим мною поняттям:
«Це світ, в якому я живу, і я вношу матеріал».
ОКСФОРДСЬКИЙ СТУПІНЬ
КОРПУС РОЗВІДКИ
Це таке собі усамітнення, в сенсі,
що ви ні з ким не ділитеся думками.
Ви таємно щось складаєте з елементів, які бачите довкола.
НЕСВІДОМО ПОВТОРЮЮЧИ СЛОВА РІКА
Вигадану раціональну реальність, яка впорядковує хаос.
Мені це видається нормальним процесом.
Якби я був художником, то відчував би те саме.
Я взяв би світло, вікно —
і намагався б зобразити те, як я зараз почуваюся.
Хотів запитати, як ви зараз почуваєтеся, але це якось по-дурному.
Ерроле, я почуваюся дуже комфортно.
Мені дуже подобається говорити про те, про що я не говорив раніше.
У своєму поважному віці я бачу таку можливість як щось остаточне.
Я знав, що не брехатиму. Я не збирався щось вигадувати.
Я навіть не зацікавлений у тому, щоб виправдовуватися,
бо не знаю, у чому мене звинувачують.
«Пане Маґнусе, ви вже мене обманювали,
та, що важливіше, ви обманювали себе.
Ви брешете навіть тоді, коли кажете правду.
Вам властиві вірність і прихильність.
- Але чому? Кому?» - Чому? Кому?
Не знаю.
Можливо, колись ви мені скажете.
Я хочу сказати, пане Маґнусе, що ви — ідеальний шпигун.
ПАНЕ МАҐНУСЕ
Персонажі не оживають доти, поки в них немає частинки вас.
Вони просто паперові чоловічки.
Я озвучую своїх персонажів. Читаю їхні слова вголос.
Те, як вони говорять, — страшенно важлива річ.
Тоді вони розповідають вам, хто вони, як вони вдягаються, як рухаються.
НА ЖАЛЬ, ПІМ НЕ МАЄ...
ЧЕРЕЗ КІЛЬКА ТИЖНІВ
ЖАХЛИВИЙ РІК АКСЕЛЯ Пім дає йому £1000
ЦЬОГО РАЗУ ПІМ ОТРИМАВ...
(ЇХ РЯТУЄ ВІДЕНЬ)
Так персонаж з'являється у процесі написання, сторінка за сторінкою.
ОПЛАТА ЗА ВИВЧЕННЯ ЧЕСЬКОЇ МОВИ АКСЕЛЯ НЕМАЄ
«ІДЕАЛЬНИЙ ШПИГУН»
Поступово ця постать промальовується і належить вам.
Коли я з кимось знайомлюся, то інстинктивно
розглядаю їх як потенційних персонажів.
Я починаю наділяти їх тим, чим вони, мабуть, не володіють.
Що цікаво, в кінцевому результаті ті риси можуть не бути притаманні їм.
Але із цього й починається історія.
Тоді я роздумую над тим, чого хочуть ці люди.
І розпізнавання суперечливих бажань породжує сутність конфлікту.
Ви писали: «Кіт, який сидить на килимку, — це не історія.
Але кіт, який сидить на килимку собаки, — історія».
Це правда.
Я придумав версію Ле Карре.
«Кіт обдурив собаку, сидячи на його килимку».
Думаю, кіт — подвійний шпигун.
ДЖОН ЛЕ КАРРЕ: МАЙСТЕР ШПИГУНСЬКИХ РОЗПОВІДЕЙ
ЗАГАДКОВА ПОСТАТЬ ЗІ ШПИГУНСЬКИХ ІГОР
Чому обман — важливе для вас поняття?
НЕІДЕАЛЬНИЙ БАТЬКО, ЯКИЙ НАДИХНУВ НА «ІДЕАЛЬНОГО ШПИГУНА»
Це пов'язано з тим, як жила моя сім'я.
У моєму дитинстві не існувало реальності, зате існував театр.
Спостерігаючи за життям, я відчував, що те, що люди казали відкрито, часто
відрізнялося від їхніх думок у глибині душі.
Не забуваймо, що в усіх секретних службах,
куди мене найняли, але не давали завдань...
БЕРДЖЕС І МАКЛІН — ПЕРША ПОВНА РОЗПОВІДЬ ІЗСЕРЕДИНИ РОСІЇ
...обман панував десятки років.
Весь час думаєш, кого викриють наступним.
До нас, у МІ-5, прислали дуже сильне представництво з Америки,
щоб впровадити дисципліну й очистити нас від комуністів.
Серед них був чоловік,
який мав якісь особливі повноваження й демонстрував це.
Він казав: «Заходь, випий».
Він мав неймовірну стіну, за якою були живі птахи.
Вони беззвучно пурхали туди-сюди.
Додам, що я вважав його блазнем.
Він, мабуть, був якимсь аналітиком чи психологом.
Він розпитував, по-дурному, наче він якийсь директор школи...
«Як справи із дружиною?»
За нами всіма спостерігали як за потенційними шпигунами-комуністами.
Що кумедно в моєму випадку, за наказом МІ-5,
я долучився до комуністичної спільноти мого університету в Оксфорді.
Мене схопили, позамилювали мені очі, посадили у посольстві СРСР,
разів зо шість показали «Броненосець Потьомкін»,
напоїли горілкою, а тоді відпустили.
Це гарний фільм.
Гарний, тільки з нещасливим кінцем.
«БРОНЕНОСЕЦЬ "ПОТЬОМКІН"» РЕЖ. СЕРГІЙ ЕЙЗЕНШТЕЙН
Секундочку. Чи бажання бути подвійним агентом виникло ще на початку?
Так.
Тоді ця думка страшенно захоплювала.
Це не просто агент, а подвійний...
Таке постійно трапляється в усіх службах безпеки
й усіх службах наступальної розвідки.
Вербувальнику представляють людей,
сподіваючись, що він когось завербує, а тоді той, кого завербували, — ваш.
Це, як кажуть німці, нормально.
Так у мене виникли дуже болісні відносини
з таємним головою тодішньої комуністичної групи в Оксфорді,
з людиною чистої душі — Стенлі Мітчеллом.
«ІДЕАЛЬНИЙ ШПИГУН»
Ми навчалися в тому самому коледжі. Він вивчав російську й німецьку.
Він був російсько-єврейського походження.
Ми разом ходили в похід у Дорсеті.
Він мав список імен студентів,
які були членами тодішньої комуністичної партії.
Моїм завданням від МІ-5 було дізнатися, хто ці люди.
І, звісно, це було жахливо. Я обманював Стенлі.
Хоча тепер мене жахає моя тодішня поведінка й мені соромно,
я однаково вважаю, що це потрібно було зробити.
Пізніше Стенлі дуже легко дійшов висновку,
що тією людиною був я.
Це страшенно його засмутило. «То був ти, Юдо. Покидьку.
Як можна було так вчинити? Як можна бути таким ницим?»
Що ви сказали у свій захист?
«Пробач, Стенлі, але ти належиш до революційного руху,
чия мета — дестабілізувати нашу країну.
На той час ми були, практично, у стані війни з Радянським Союзом.
Ти обрав не ту сторону».
Чи можна бути певним, що ви на правильній стороні,
- на противагу неправильній? - Звичайно, що ні. Ні. Звісно, ні.
«ІДЕАЛЬНИЙ ШПИГУН»
Навіщо в «Ідеальному шпигуні» син наклав на себе руки?
Мері не почула постріл.
Передусім тому, що він знав, що його викрили як подвійного агента.
Думаю, в реальному житті він міг би якось домовитися.
Також, думаю, життя для нього було нестерпним.
І йому було соромно перед своєю дитиною.
Чи Ронні відчував сором?
Не думаю.
Якось я підслухав, як він таке казав
моїй першій прийомній матері.
Він завивав, що більше чогось не робитиме.
Я не знаю, чи бувало йому соромно,
я не знаю, як він сам себе витримував.
Живучи зі своїми фантазіями,
які необов'язково починалися як злочині плани,
але то... то було як писати роман,
у тому сенсі, що він чув влучну фразу
чи помічав якусь підказку серед юрби.
І так починалася афера.
«Я в Ексетері, йду через пустир.
Я тримаю свою матір, Олів, за руку.
Вона в рукавичках, тому я не торкаюся її шкіри.
І справді — наскільки сягає моя пам'ять, я ніколи її не торкався.
На дальньому кінці пустиря стоїть похмурий будинок із пласким фасадом
і заґратованими вікнами, крізь які не видно світла».
«За одним із заґратованих вікон,
одягнений, як чоловічок з логотипа "Монополії", стоїть мій батько.
Я махаю Ронні рукою, а він дивиться на мене згори
й махає у відповідь так, як робив це завжди».
Татку!
«Тримаючи Олів за руку, я крокую до авта,
почуваючись абсолютно задоволеним.
Зрештою, не кожен хлопчик може похвалитися тим, що мама належить лише йому,
поки батько сидить у клітці».
«Проте мій батько казав, що цього ніколи не було.
Думка про те, що я міг бачити його у в'язниці,
дуже його ображала».
Це чистісінькі вигадки, сину.
Кожен, хто побував у в'язниці в Ексетері,
чудово знає, що з камер не видно дороги.
«І я йому вірю.
Я помилився, а він мав рацію.
Його не було за тим вікном, а я не махав йому рукою.
Та що є правда? Що є спогад?
Потрібно знайти іншу назву
тому, як ми бачимо події з минулого, які досі живуть у нас».
Мабуть, запитати прямо було б неправильно.
Але дещо у ваших словах здалося мені цікавим
і вартим детальнішого розгляду.
Може, це таки допит. Може, я обманюю себе.
Я вірю, що як слідчий чи співрозмовник
ви також частково шукаєте самого себе.
Не думаю, що в людську сутність можна глибоко проникнути,
проте можна створити фантазії, на які ми посилаємося.
ТОВ «ПРОЕКТІВ»
Ви найняли приватних детективів, які зайнялися вашим батьком.
Одного товстого, одного худого. Я запитав свого адвоката:
«Як мені з ними зв'язатися?»
Він відповів: «Не кажіть, що я вам сказав,
але це чи не найжорстокіші люди, яких я знаю».
Я найняв їх за абсурдно велику суму.
Шановний Девіде, дякуємо, що знайшли час учора.
...вчасна можливість обговорити майбутні кроки.
Вони небагато дізналися.
СПРАВЖНІ РОЗМІРИ РОННІ НАДТО ВАЖКИЙ ДЛЯ ТАКОГО ЗРОСТУ
СЕРЙОЗНІ ЗВИНУВАЧЕННЯ В ЕКСЕТЕРІ
Набагато надійніше джерело щодо першого злочину й ув'язнення Ронні —
місцева преса з тих часів.
«МІСТЕР МАРНОТРАТНІСТЬ» — БАНКРУТ
Його засудили до чотирьох років за шахрайство, коли він був дуже молодий,
але тоді його звільнили на половині терміну
й присудили друге покарання — виправні роботи.
Колись я запитав: «Як там було?»
Він відповів: «Із циганами було найгірше».
Він говорив про бої голіруч.
«СМЕРТЕЛЬНИЙ РОМАН» РЕЖ. — СІДНІ ЛЮМЕТ
Ронні був широкогрудий. Думаю, він і сам нерідко розпускав руки.
ТИ БА! ЩО ЛОНДОНСЬКИЙ АВТОБУС РОБИТЬ НА СТЕЙТ-СТРІТ?
Я підтримував тиждень Британії в Чикаго, їздив лондонськими автобусами,
робив вигляд, що дзвоню кудись із телефонних будок.
Пізніше цього тижня Джон Ле Карре прилетить із Лондона
до Карсонса лінією B. О. А. С., щоб підписати «Шпигуна, що прийшов із холоду»
і свою нову книгу «Війна в задзеркаллі».
Тоді Генеральний консул Британії вручив мені телеграму,
яку отримав від посольства в Джакарті.
ПОСОЛЬСТВО БРИТАНІЇ, ДЖАКАРТА 31 ЛИПНЯ 1965 РОКУ
Там було написано, що Ронні у в'язниці. Щоб його витягти, треба заплатити стільки.
Чи не проти я заплатити?
ЧИМАЛИЙ ПРИБУТОК
То не була якась велетенська сума, та мені однаково було неприємно, —
і його випустили.
Ми вперше заговорили про це через багато років, і він сказав:
«А, то була дурниця, дещо з валютою».
Тепер нам відомо, що він фігурував у торгівлі зброєю
в часи, коли Індонезія оговтувалася від великого геноциду.
Але коли він востаннє, наскільки мені відомо, був за ґратами,
то була окружна в'язниця Цюриха,
за афери з готелями.
Йому дозволили подзвонити мені за мій рахунок.
Він сказав: «Сину, я більше не можу сидіти у в'язниці. Витягни мене».
І знову потрібно було заплатити.
То не були великі гроші, але мені було страшенно боляче.
Мене досі мучать кошмари, де цей активний, дужий чоловік сидить у клітці.
Не знаю, скільки років він відсидів загалом.
Мабуть, усього не більше ніж шість чи сім років.
Але я не можу уявити, який це мало на нього вплив.
До речі, Ронні судився з тобою!
Так. Я дав інтерв'ю на London Weekend Television.
Я не сказав, що всім завдячував йому.
Не хотів висловлювати вдячність Ронні.
Навіщо мені казати, що я всім завдячую батькові?
Але насправді, мабуть, у багатьох відношеннях так і є.
Я ніколи ніде не почувався у своїй тарілці,
у цьому сенсі мені дуже пощастило.
Я живу на повну.
Я бачив багато організацій і багато речей.
Дивним чином, я провадив багато життів.
Я не відчуваю, що мені місце в котромусь із них.
Я залишився з відчуттям, що я сам-один.
ЛЕ КАРРЕ ЗАХОДИТЬ ІЗ ХОЛОДУ
ЛЕ КАРРЕ: ЧЕРГОВА ГРАНДІОЗНА ШПИГУНСЬКА ІСТОРІЯ
Вашого батька мучило те,
що ви стали багатим та успішним, а він — ні?
НОВА КНИГА ПРО ПРОТИСТОЯННЯ ШПИГУНІВ ВЧАСНА, ЯК НИНІШНІ ЗАГОЛОВКИ
Не знаю.
Головним результатом впливу мого успіху на нього
була поява в нього відчуття, що він мав на щось право.
Він скуповував величезні кількості моїх книг, зазвичай у кредит, і підписував їх:
«Від батька автора».
Він роздавав їх наліво й направо.
З найкращими побажаннями, від батька автора
Він показав свою гіршу, мабуть, справжню сторону, коли викликав мене до Відня.
«Сину,
я підрахував, скільки мені коштувала твоя освіта.
І приблизно уявляю, скільки ти заробляєш».
І тоді він почав торгуватися.
«Сину, я завжди хотів мати худобу
й трохи земельки в Дорсеті. Худобу.
Гарний дім, гарну жіночку — це все, що мені потрібно для щастя.
Отже, мені потрібно...» І він назвав захмарну суму грошей.
«Батьку, я не можу цього зробити. Це якась маячня.
Якщо ти справді хочеш цього, хочеш мати худобу,
то я куплю будинок, буду його власником, а ти будеш там жити.
Я платитиму тобі за утримання ферми.
Я зовсім тобі не довіряю».
Я й справді був його мішенню. Він хотів обвести мене навколо пальця.
Хотів обібрати мене до нитки.
Я не збирався цього допустити.
ГОТЕЛЬ «ЗАХЕР» ВІДЕНЬ
Ми бути в «Захері», у Відні,
у неймовірно витонченому, прекрасному ресторані.
Він заревів, як звір.
І вигукнув: «Ти платитимеш батькові, щоб він відсиджував дупу!»
Його, мабуть, було чути аж на сусідню вулицю.
І тоді він заревів, підвівся,
я закинув руку через його широченну спину,
і ми пошкутильгали до вхідних дверей... готелю,
зійшли сходами, тоді підійшли до таксі й він благально глянув на мене:
«Чим я заплачу за таксі?»
Я дав грошей водієві.
І він поїхав геть.
Я міг прийняти його пропозицію чи хоча б дати йому грошей.
Та я так розсердився, що навіть заплатити за таксі мені вартувало зусиль.
Але ви почувалися обманутим.
Так. Це я також відчував. «Як ти можеш так зі мною обійтися?»
«КОМАНДА СМАЙЛІ»
Ну ж бо, старий. Час спати.
Джордже? Ти переміг.
Справді?
Так.
Так, мабуть, переміг.
Ви любили Ронні?
Я не знаю, що таке любов.
У дитинстві — мабуть, любив.
Проте потім наслідки його життя стали мені зрозумілі.
Пізніше, коли він хотів усе, що мав я. Наприклад, мої гроші.
ЩИРО ВАШ, Р. КОРНВЕЛ
Я міг зробити все, що було в моїх силах.
Я міг бути ніжним із ним.
Я міг бути байдужим і, потай, міг ненавидіти його.
Ці речі насправді існують
на різних етапах стосунків між батьком та сином.
Вони як пори року. Я мусив зібрати всю ненависть, щоб утекти від нього.
НЕКРОЛОГИ
КОРНВЕЛ. — 29 ЧЕРВНЯ
Рональд, коханий та люблячий чоловік і батько...
...дуже раптово...
Для нього організували три похорони.
Я пішов на перший.
Мене змушували виголосити промову, і я відмовився.
Тоді був ще один похорон,
а потім, прости господи, була поминальна служба.
Та на них я не пішов.
Я хотів вірити, що мої почуття згасли.
Я ніколи не бачив його могили.
Але ви заплатили за ті похорони.
Так, заплатив.
Я платив за похорони для всіх.
Я оплатив похорон матері. Я заплатив за них.
Що... що це в біса означає? Гроші маю, то й заплатив.
Його найвідданіший слуга,
який відсидів за нього термін, був чоловік на ім'я Артур Лоу.
В усіх тих людей прізвища мали тільки один склад.
Вірте чи ні, серед них був містер Бент.
Я пішов на Джермін-стріт одразу, як дізнався про його смерть,
щоб подивитися, чи щось потрібно було викупити й просто бути присутнім.
Артур сказав: «Ходімо, гульнемо. Нам це не завадить.
Ходімо до бару "Джулс" через дорогу».
БАР «ДЖУЛС»
Отже, нас було восьмеро, Артур усім заправляв.
Ми замовили шампанське й устриці — усе, що він хотів.
Ми хотіли підбадьоритися. Або цього хотів Артур.
Він дуже люб'язно заплатив. То була його вечірка, тож нехай.
«ШПИГУНЕ, ВИЙДИ ГЕТЬ!»
Це моя вечірка, Джордже. Я попрошу рахунок, коли буду готовий.
Через два дні я отримав рахунок поштою.
«Ви могли б якнайшвидше заплатити?»
Ронні ніколи не мав грошей.
Він іноді зривав куш, та коли це траплялося, за... за логічним принципом,
бо витрати завжди перевищували дохід... грошей знову не було.
У нього була якась залежність від криз.
Мабуть, він увесь час мусив жити на межі.
І, думаю, він переконав себе,
що це було шанованим і цінним внеском для суспільства,
яке буде щасливим, а він буде казково багатим.
І не думайте — він був за крок від цього.
Я його не захищаю, лише намагаюся донести,
наскільки близько він був до успіху.
І наскільки абсурдними були його фантазії.
Але світ тримається на фантазіях.
Згоден. Оболонка, що розділяла те, що він робив чи не зміг зробити
й неймовірно багатих, успішних і шанованих людей,
та оболонка була дуже, дуже тонка.
«Ронні помер, і я знову поїхав до Відня,
щоб вдихнути повітря цього міста,
вписуючи його в напівавтобіографічний роман,
і я врешті маю можливість усе осмислити.
Тільки не «Захер».
Я боюся, що офіціанти пам'ятатимуть,
як Ронні обвалився на стіл і я ніс його до виходу.
Мій літак до Швехата запізнюється,
а рецепція першого-ліпшого готелю, який я вибрав, —
в розпорядженні літнього нічного портьє.
Він мовчки слідкує, як я заповнюю реєстраційну форму.
Він розмовляє м'якою й розміреною віденською німецькою.
"Ваш батько був чудовою людиною.
Ви ганебно з ним повелися"».
Я знову й знову чую,
що я замало з вас витискаю на тему обману.
Нікудишній з мене співбесідник чи слідчий.
Мені здається, що на цю тему ви вже витиснули все до краплі.
Але я відповім на всі ваші запитання, настільки чесно, наскільки зможу.
Люди хочуть, щоб ви зірвалися й ридали?
І ридав? Так. Це... це я вмію.
І звуки птахів я вмію наслідувати.
Я не розповідатиму про своє інтимне життя більше, ніж розповіли б ви.
Це страшенно особиста справа.
Моє романтичне життя було дуже складним розділом, як ви можете собі уявити,
але все прекрасно вирішилось само собою. Це все, що я скажу на цю тему.
То чого хочуть люди?
Вони хочуть думати, що я лицемірний,
брехливий,
що я використовую свій шарм як приманку
і, мабуть, що я мучу своїх дітей.
Люди хочуть зняти з мене маску,
та спочатку мені потрібно дізнатися, що за нею.
Наскільки мені відомо, ви маєте все, чим є я.
«ГОЛУБИНИЙ ТУНЕЛЬ — ІСТОРІЇ З МОГО ЖИТТЯ»
У своїх мемуарах ви кажете, що все там не правда, а плід вашої уяви.
У моєму уявному світі я відбираю істину
й перетворюю її на вигадку.
Я хочу добувати вдалі історії зі сприйнятої мною реальності.
«ВІЙНА У ЗАДЗЕРКАЛЛІ» РЕЖ. — ФРЕНК ПІРСОН
Але я не робив тих відчайдушних вчинків, які описуються в моїх книжках.
Але навіщо казати, що історія вигадана ще на початку?
Якби ми з вами стали свідками однієї й тієї ж аварії,
кожен з нас мав би власну версію того, що сталося.
То де істина?
Об'єктивна правда сприймається якоюсь відсутньою третьою стороною.
Проте в інших випадках правда суб'єктивна.
А хто ця третя сторона? Бог?
Існує такий собі звіт із фактів, який ніколи не потрапить до наших рук.
Моїм завданням було спробувати виснувати переконливі фабули
зі світів, у яких був я чи які були в мені.
Подорож для мене відбувалася в уяві.
То був уявний прихисток, куди можна було втекти від реальності.
Відновлення хаосу.
Невпорядковано, проте у зрозумілий, індивідуальний спосіб,
який не змушує людей почуватися не як Джеймс Бонд:
«Хотів би я бути таким».
А більше: «Боже, добре, що це не я».
«Коли я був молодим безтурботним шпигуном,
не було нічого дивного в тому, що я вважав, що найбільші державні таємниці
тримали в старенькому зеленому сейфі,
схованому в кінці лабіринту тьмяних коридорів...
на останньому поверсі офісної будівлі «54 Бродвей...»
...в особистому офісі начальника секретної служби.
Я чув, що існували настільки таємні документи,
що їх брав до рук тільки сам начальник.
Та прийшов сумний день,
коли офісну будівлю «Бродвей» знесуть.
Чи сейф начальника винесли?
Чи крани, штаби й мовчазні люди власноруч перенесуть його
на наступний етап його тривалої життєвої подорожі?
Неохоче прийнято рішення відчинити сейф».
Хто має той довбаний ключ?
«Вочевидь, не начальник».
«Він твердо вирішив, що ніколи не загляне в сейф.
Неможливо вибовкати те, чого не знаєш».
Не працює!
Покличте когось, хто вміє ламати замки.
«Таємна служба свого часу зламала не один замок,
тож схоже, що прийшов час зламати ще один.
«Замок піддається».
«Сейф порожній. Голий.
Неторканий навіть найповсякденнішою таємницею».
Стривайте!
Може, це підробний сейф, який прикриває святая святих?
«Сейф акуратно відсувають від стіни.
Начальник заглядає за нього».
«І виймає дуже стару пару штанів із цупкої тканини,
до яких пришито ярлик.
Друкований текст повідомляє, що це штани, які носив Рудольф Гесс...»
«...заступник Адольфа Гітлера, коли той полетів до Шотландії,
щоб домовитися з Дуґласом Гамільтоном про мир,
марно сподіваючись, що герцог поділяє його фашистські погляди».
ЗАСТУПНИК ГІТЛЕРА ПРИЗЕМЛЯЄТЬСЯ З ПАРАШУТОМ У ШОТЛАНДІЇ
ЧОЛОВІК No3 МАВ «ІЛЮЗІЇ ЩОДО МИРУ».
«Під текстом видніють карлючки».
«Проаналізуйте, будь ласка.
Це може підказати, в якому стані текстильна промисловість Німеччини».
То була історія про те, як люди, які мають применшену імперську владу,
дивляться на власне фальшиве відображення.
Вони надалі стерегли великий народ і грали ігри зі світом.
Вони відштовхували від себе людей,
керовані власною ностальгією.
Що ви відчуваєте, дивлячись у дзеркало?
Тепер? Нині?
Я простіше ставлюся до себе тепер, у поважному віці.
Я примирився з тим, ким я був. І ким не був.
Тож коли я дивлюся у дзеркало, то не надто засмучуюсь,
хіба що коли в мене жахливе похмілля.
Я дивлюся на вас як на вишуканого поета самоненависті.
Так, не сперечатимусь.
Думаю, лише протягом кількох минулих років я відчув, що осягнув свободу,
а я люблю бути тим, що мені найкраще вдається.
Не просто письменником — це не головне — а писанням.
Без творчого життя в мене дуже мало індивідуальності.
Я наче актор без ролі.
Робота найбільше наближує мене до щастя.
І я обожнюю писати.
Ось такий я.
І я ледь смію робити таку заяву, та я зроблю її тут — я митець.
ДЕВІД КОРНВЕЛ ПОМЕР 12 ГРУДНЯ 2020 РОКУ.
ЙОМУ БУЛО 89 РОКІВ.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ПАМ'ЯТІ ДЖЕЙН КОРНВЕЛ
ПЕРЕКЛАД СУБТИТРІВ: АНАСТАСІЯ ХОМА