Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Усе ж нормально, так? Тобто в принципі. З ним усе гаразд. Принаймні краще,
ніж я уявляла. З минулого разу майже нічого не змінилося.
Важко сказати, чи він мучиться, особливо, коли він спить,
але ж ви й самі бачили, так? Зараз головне – щоб усе
було якомога безболісніше. І я хочу сказати,
я сподіваюся, що йому буде легше з нами. Просто не треба ускладнювати.
Якщо з чимось не згодні,
ми говоримо про це без крику,
спокійно, щоб його не засмучувати.
Поводимося, як дорослі. Бо ми дорослі. І я взагалі не бачу причин для сварок.
Він помирає, і це жорстока правда. Жодна з нас не може цього змінити.
Я не хочу бути жорсткою, але саме тому ми зараз з ним.
Ми з ним. Що було в минулому, не має значення.
Усі питання можна відкласти. Сподіваюся, ви згодні.
Я пригнічена, знаю, ви теж, усім нам важко,
складно, та хай не буде складніше,
гаразд? Я бачила…
Я бачила,
що відмова від реанімування не підписана.
Хоча я просила.
Так, це непросто. Хоча було простіше, а зараз стало складніше. Я не нарікаю,
але зараз важче, бо він не може піти до лікаря.
Нам треба привезти сюди лікаря Сендерса чи когось, хто засвідчить його підпис,
і це було простіше зробити, коли ти його забирала. А зараз невідомо,
скільки часу я маю. Він має. Це важливо. Дійсно важливо.
Він розплющив очі ненадовго. Я так зраділа, він знає, що ми тут.
І від цього щасливий.
Я знаю. Обіцяю, я не буду весь час такою, як зараз, я не плакатиму весь час,
хоча б поки що. Так дивно бути не вдома, далеко від Мірабелли і Девіда,
тому я й така. Для мене це вперше.
О. Приїхали б разом.
Ні. Ні. Я рада, що вони не тут, у них все добре.
Хай запам'ятають його таким, яким він був, коли йому було краще.
І від цього ще сумніше, він був хворий, але тоді ще він був тоді при тямі.
Я навіть не думала, що так швидко стане настільки гірше.
Напевне, передивилася фільмів, особливо дитячих,
з Мірабеллою за ці кілька років. Там усе так гарно, яскраво.
І навіть труднощі там не здаються страшними
чи незрозумілими. І все ніби насправді.
Я заговорилася. Пробачте. Це після літака.
Я стаю емоційнішою, коли літаю.
Ну добре. Я рада, що тут лише ви і я, так і має бути. Він хотів би цього.
Я тебе перервала. Вибач. Як ти, Рейчел? Ми не спілкувалися, мабуть, з Дня подяки.
Як ти?
Я в нормі.
Не знаю, що ви хочете почути. Усе нормально.
Вона обкурена, у квартирі смердить травою.
Так, бляха, я до біса обкурена. Коли прокидаюся, я одразу скручую косяк,
а за день викурюю ще мінімум три. Знаєте, чому? Бо мені так легше.
Річ не в тому, що ти смалиш, просто не треба курити в квартирні з хворою людиною.
Тато не проти, ее… повір, я весь час курила біля нього,
і він ніколи не робив зауважень. Йому навіть подобається запах.
Він багато разів казав.
Я про дим. Дим, а не запах. Людина помирає. Виходь надвір.
Тобі вистачило п'яти хвилин. Лише п'яти хвилин аби… влізти в моє життя.
А наче ж говорили про примирення.
Так. Так, заспокойтеся. Не робімо з цього проблеми.
Але ж їй неважко курити те сміття надворі.
Яке сміття? У мене першокласна трава, а не те,
що смалила ти цілими днями. Думаєш, я забула?
То було в школі. І я, на відміну від декого, виросла.
Виросла, та досі стерво.
Рейчел, Кеті, припиніть. Гляньте. Вітаю. Ви, напевне, до нас? Прошу, будь ласка,
сідайте.
-Вибачте, ми просто, ми… -Ні, не вибачайтесь. Так, ситуація
стресова. Це зрозуміло. Складний період. Біля вашого батька зараз моя напарниця
Мірабелла, і я хочу пояснити вам стан речей на цю мить.
Мірабелла. Так звати мою донечку. Ого…
Справді?
Дуже гарне ім'я.
Їй три.
Це чудово. Дуже добре,
що ви змогли зібратися в такий час. Так не завжди буває.
У всіх родинах по-різному, часом люди не можуть приїхати за станом
здоров'я, а часом з якихось інших причин.
Я так розумію він втратив дружину?
Він одружений двічі.
Так, так, у неї був рак грудей, минуло вже двадцять років.
Мені дуже шкода. Я не знаю, як усе це було тоді,
але було б корисно розуміти, як це відбувається зараз,
ваш батько не вживає ані їжі, ані рідини.
Я або Мірабелла, іноді ми вдвох,
будемо тут щоранку приблизно в цей час,
однак ви маєте мій номер.
Я відповім на всі запитання
або приїду до вас за потреби.
І коли він помре, теж набирайте нас.
Ми констатуємо смерть, якщо за медичними показниками його не заберуть у
лікарню раніше.
Вибачте, але так дивно чути це ім'я. Я думаю про доньку, коли згадуєте її.
Продовжуйте. Вибачте.
Отже. Гарна новина: ваш батько добре реагує на знеболювальне.
У нього важка стадія раку, і коли боляче, організм намагається боротися з болем,
хоча від цього болить ще дужче.
Знеболення, можливо, прискорить процес органічно.
У цьому й різниця між хоспісом і лікарнею, коли життя намагаються продовжити.
Наша мета – максимальне знеболення,
проте не лише від організму залежить тривалість цього процесу.
Не можу пояснити науково, але за дванадцять років роботи
у хоспісах я помітив, що мозок має таке саме вирішальне
значення, як і тіло. І саме тут ви можете допомогти,
якщо він триматиметься за
життя через страх померти.
Тоді ви просто маєте казати йому, що все гаразд.
Розумом не вилікувати і не зупинити хворобу
на цій стадії, проте якщо він знатиме, що все добре,
що у вас все гаразд, це відіграє роль.
Вибачте, Енджел, так? Енджеле, ваше ім'я так пасує до вашої роботи. Я,
хотіла запитати. Мій батько мав підписати
відмову від реанімування, проте з якихось причин він її не підписав,
коли був у лікарні. І це досі дуже важливо, і тому я питаю,
скільки ще в нього часу. Я знаю, це не математичне рівняння…
Він не сказав. Це може статися будь-якої миті,
може тривати кілька днів або й довше. Тато в критичному стані.
Я бачила його місяць тому, та здається, за цей час минули роки.
План такий, що я поки що лишаюся.
Ми будемо по черзі чергувати. І будемо тут, коли все станеться.
Бо це точно станеться саме тоді, коли я поїду і буду вже надто далеко,
щоб повернутися.
Тобі чути? Крістіна співає біля нього в кімнаті.
Не знаю, та хоч би не «Вдячних мерців». Його б це вбило.
Він ненавидить цю музику, як і я. Та наче добре.
Принаймні, вона така,
як завжди. Хоч би не дуже довго співала,
бо це вб'є мене.
Рейчел… така, якою завжди була.
Я просила її зробити просту річ – щоб він підписав відмову,
бо тепер це важче зробити. Я думала, нам допоможуть у хоспісі, та здається,
доведеться викликати лікаря додому і вирахувати час,
коли тато прокинеться і буде притомний.
Вона вийшла. Я попросила її не курити вдома,
і вона образилася. Не дочекається вже,
коли він помре і квартира буде її. Та хай потім робить все,
що хоче. Я за неї не відповідаю.
Рейчел, ти що, куриш? Ти ж знаєш, що тут не можна курити.
Вікторе. От що ти робиш? Обламав кайф.
Бо не треба було тут курити тут. У цьому й проблема.
Це зараз легально. Ти що, востаннє курив косяк у дев'яностих?
Не сміши. Я смалю щовечора, але тільки вдома,
виключно у себе в квартирі. Ти наче не знаєш. Людей бісить навіть,
коли хтось курить тут сигарети.
І люди мене просять викликати копів. От чому ти не в квартирі?
Я б тобі зателефонував, поскаржився, а ти б послала мене до біса.
Гаразд. Остання.
Це все через мою сеструху. Каже мені, що дим вбиває нашого тата.
А як там Вінні?
Та як, при смерті, але точно не через те, що я смалю. Та вона просто, ее…
Їй аби придертись. І я прийшла сюди розслабитися,
а ти на мене кричиш. Я тебе поважаю, ти ж це знаєш, і люблю,
Вікторе, проте, ее, на неї треба кричати, а не на мене, я, ее…
…намагаюся триматися, січеш?
Гей, не хочеш зайти до нас? Медсестра зараз має прийти,
і ми могли б поки побути біля нього, може щось заспівати. Або якщо хочеш,
побудь із ним наодинці, він спить і здається таким безтурботним.
Не хочеш?
Що ж. Добре. Може, передумаєш. І ми не хотіли порушувати твій простір, не хотіли.
Крістіно. Крістіно.
Усе, що знайшла. Не пакет яблук, а три пакети.
І знаєш що? Усі вони залежані. Вони зм'якли, геть усі.
Серйозно, сама поглянь. Три пакети яблук,
якісь задавнені спеції і більше нічого.
Господи, скільки їй років?
Я можу сходити й купити щось.
Ні, я сходжу, але ж я не про це. Дем'єну дев'ять,
і він краще дає собі раду. Тато лежить при смерті, а це – вся її їжа.
Минуло лише кілька тижнів, а що з нею буде після всього?
Хоча знаєш що? Нас це не стосується.
Ти живеш далеко звідси, у тебе родина, яка потребує уваги,
і мені вистачає турбот. Просто з головою. Вона психопатка. Проте це не моя проблема.
Вона вийшла скупитися. Так, вона лишається. Ми чергуємо біля нього.
Зараз із ним медсестра, вона приходить щодня на чотири години.
Усе добре. Ні, я не знаю, скільки. І не хочу загадувати, проте я гадаю,
вже скоро повернуся.
Все добре.
Не треба, дякую. Я просто хотіла почути, як ви, не сумуєте без мене?
Цікаво, чи буде пас на Кадіма Джека.
А ось і Джек. Зависає в повітрі і порушує правила під час атаки.
У Джека фол.
Як це сталося, Еріку? Гарний прорив, але треба стежити за лівою рукою.
Усе справедливо. Його вилучають з гри…
Я так скучила за вами. Ще й дня не минуло, а я вже не можу без вас. Я така рада,
що ви в мене є. Мені дуже пощастило. Добре, добре, не буду. Обіцяю.
…Перша п'ятірка, яка розпочала гру. Декер вибуває, у нього струс мозку…
Напружений момент, який може стати вирішальним
у цьому напруженому поєдинку. Головний тренер господарів бере тайм-аут,
щоб перегрупувати свою команду на останніх секундах гри…
Це її голос? Так? Так, будь ласка. Моє янголятко.
Так, так, це я, це мама. Привіт, мила моя, чарівна Мірабелло.
Ти за мною скучила?
Я чула, що ви з татом не нудьгуєте без мене.
Ні, ні, ні. Я-я плачу,
бо просто щаслива чути твій голосок, мама не сумна, їй… добре,
бо вона любить тебе і дуже хоче до тебе.
Мірабелло, знаєш що? Я познайомилася з тьотею,
яка допомагає людям, вона як лікарка. Вона справді лікарка,
і вгадай, як її звати?
Як він там?
Досі спить. Ще півгодини і буде медсестра. Алесуан. Алешуан. Аліжуан. Вона мила.
Вона поїсть? Тут на всіх.
Я спитаю.
Спитай. Так. Можливо, вона захоче додому. Хтозна, скільки їй добиратися, але так,
краще запропонуй. Я за нормальний людський контакт.
А що робити з нею?
Не хочу порушувати її простір.
Знаєш, я думаю, що ми нічого не порушуємо. Я їй скажу, що вечеря готова.
Що ж, добре, якщо ти так вважаєш… Скажи. Я готувала й на неї, скажи їй.
Я приготувала, хай поїсть. Скажи медсестрі і скажи їй.
Усе зелене. Не знаю чому, якщо є зелене, вона не їстиме. Ми навіть думали про те,
щоб підфарбовувати їжу. Серйозно.
Тобто якщо огірок буде фіолетовим,
вона їстиме.
Мм.
Може, коли виросте, її це шокує.
Що ж, так і буде. І не лише це. Коли діти ростуть, їх багато що шокує.
А вам як зараз, трохи легше?
З Трейсі? Усе відносно. Що для тебе «легше»?
Чи розмовляє вона з нами? Так. Чи нестерпна вона тінейджерка,
яка ставиться до нас… до мене як до ворога,
який постійно забороняє їй робити,
що вона хоче?
Так. Я не… хочу говорити про це.
Як тобі вечеря?
Що таке?
Вечеря. Що я приготувала, сподобалося?
Так. Вечеря була смачна…
Дякую за те, що приготувала.
Дуже смачна вечеря. Ее, я зробила ставку, і зараз фінал,
саме тому я залипла в телефоні, я працюю.
Тобто дивишся гру, на яку поставила?
Так. Я, ее, поставила на чотириста тринадцять,
тобто десять баксів на двісті сімдесят.
А щось зміниться від того, що ти дивишся?
Дякую за вечерю.
Навіть посуд не помила.
Я покрутилася.
Кумедно.
Футболка.
О, так, знайшла в коробці в нашій кімнаті.
Треба було переглянути речі і забрати щось, а решту викинути. Проте… Так,
я була рада, коли її знайшла.
Ти фанатієш від них, але ж на концерти вже не ходиш?
Я могла примчати на концерт за кілька годин.
Джон Меєр.
Так, сім'я – це сім'я.
Чому не спиш, ти ж була з ним до четвертої?
Не можу спати, коли їм треба до школи.
Написала усім трьом. Джей ще гірший за дітей,
але він їх підвіз. І це вже щось.
Трейсі не поснідала,
звісно. Я трохи поспала. І посплю пізніше.
Ти ж знаєш, що вона не чергувала?
Хто?
О, так. Я зрозуміла.
Я, мабуть, ще побуду з ним. Тільки візьму води.
А ти не здивована? Ми приїхали, і вона вже ні за що не відповідає.
Кава ще гаряча.
Дякую.
Я пишу некролог, було б добре, якби й ти перечитала.
Так, я зрозуміла. Але він не може,
тож хтось має приїхати і завірити його підпис. Для нього це дуже важливо.
Я зрозуміла, так, проте він хворий,
і нікуди не може під'їхати. І поки він не помер, я маю це вирішити.
Так, будь ласка. Я почекаю.
Це Енджел і Мірабелла. Так.
Я відчиню.
Просто ви маєте знати стан речей.
Вітаю.
Доброго ранку. Рейчел, так?
Перевдягнись і приходь, Енджел розповідає нам, яка наразі ситуація.
Добре.
Будете каву?
Отже, так. Я розповідав вашим сестрам, що стан Вінсента, здається,
порівняно з учорашнім днем змінився. Я точно не знаю, коли він помре,
і мої припущення були як помилковими, так і правильними,
і я бачив кількох пацієнтів у такому стані, як у вашого батька,
і вони прожили довше, ніж я думав. Тому, будьте готові до того,
що може бути ще складніше. Вам вдавалося поговорити з ним?
Так. Вдавалося. Часом буває,
що він каже кілька слів у відповідь на щось. Часом
не впізнає мене і каже щось незрозуміле. Він думає,
що досі працює і має якісь дедлайни.
Робота – це важливо. Навіть якщо вона не дуже.
Знаєте, люди не можуть дочекатися, коли вийдуть на пенсію,
хоча, можливо, це саме те коло знайомств, яке потрібне саме зараз.
Я сподіваюся, що ви всі, за бажання, скористаєтеся можливістю і скажете все,
що маєте сказати. Але за бажання. Зараз саме час.
А відмова від реанімування…
Так.
Сюди важко когось викликати, а після ваших слів,
здається, це взагалі неможливо.
Так. Так, я розумію, для вас це вкрай важливо.
Для батька. Я знаю, що буває і що може бути без відмови.
Матері моєї подруги лікарі заламали ребра,
коли намагалися повернути її до життя після того, як вона мирно відійшла.
Нещасна жінка пролежала з мертвим мозком ще три тижні, поламана і в синцях.
Мій батько такого не хоче. Він має відійти спокійно.
Ви ж розумієте це?
Так. Звісно. Звісно.
Часом… Часом люди не одразу викликають швидку, коли їм здається,
що близька людина померла.
Часом вони не впевнені до кінця і тому теж зволікають із викликом.
Так. Проте що буде, якщо доведеться терміново
везти його до лікарні?
Я непохитний прибічник відмов від реанімування. Але не я їх підписую.
Так.
Послухай. Я розумію, що ти не хочеш заходити до нього,
я була з ним до четвертої ранку, і зараз там досі Крістіна.
Нам потрібна допомога, але кожен переживає смерть по-своєму,
і я не вказую, що тобі робити. Тож вирішуй сама, як жити далі.
Але я прошу тебе не поводитися по-дитячому і не курити у ванній. Я не чіпляюся.
У квартирі смердить травою. І я прошу не задля нього,
хоча він і не може говорити, а задля себе.
Будь ласка, поважай мене і мої бажання, і поки він живий, а я тут, кури надворі.
Це все. Потім це буде твоя квартира, і ти робитимеш, що захочеш,
і я тобі нічого не скажу. Гнилі яблука в холодильнику? На здоров'я.
Хочеш смалити днями і ночами? На здоров'я.
А поки що виходь курити надвір з думкою про те, що це знак поваги до мене,
і я знатиму, що ти мене поважаєш. Гаразд?
Нічого мені не кажи, Вікторе, я не, я не в гуморі.
Рейчел.
Я тебе люблю, Вікторе, але відвали, дзвони кому хочеш,
роби що хочеш, мені до дупи, але курити траву дозволено.
От і правильно.
Іди звідси зі своїми моралями.
Як ти? Як життя?
Та так, кручуся, як можу.
О так. Я знаю. І розумію, братику. Не пропоную тобі сісти, бо ти з малечею.
О, та все добре.
О, скоро полетять із гніздечка. Не парся. Пробиватимуться самі.
Наче я не знаю. Наче я не знаю.
Діти, бляха.
Захотілося на свіже повітря.
Так легко забути, що ще є зовнішній світ. Знаєш? І так добре вийти подихати.
Я не сиділа тут вже цілу вічність, напевне,
роки. І тут так гарно, я вже й забула.
Але пам'ятаю, що доволі часто тут сиділа, бо мені було це потрібно.
Дивно, що ми забуваємо, як корисно від чогось просто відволіктися на хвилинку.
А як ти? Я розумію, що ми з Кеті вдерлися в твій особистий простір.
Ее, це не мій простір.
Ні, твій, тобто твій і тата, але знаєш, скоро він буде твій.
Я вивезу свої речі і або викину, або заберу додому. Вибач,
що так довго їх не забирала. Але зараз точно заберу.
Ее, та як хочеш. То не моя кімната і не моя справа.
Але я розумію, що моїх речей там не має бути. У мене багато місця. Дуже багато.
Вистачить і для ще однієї дитини, раптом що,
але з Мірабеллою стільки клопоту. Важко уявити двох,
але кажуть, що стає легше.
Принаймні так кажуть. Та й Девід хоче.
А у тебе як?
Е… А що в мене?
Діти. Ти хочеш дітей?
Вибач, але ти дивна. Без образ, та це якась маячня.
Я дивна?
Чому я дивна? Як? Чому… ти так вважаєш?
Ее, та не знаю. Може, від тих кексиків із грибами
чи лайна, яке ти курила, але ти прибабахана.
Так.
Так, справді.
Знаєш… Мм…
Знаєш, це не… Не зовсім так. Для когось, звісно, так, проте…
Як щодо мене - усе було інакше.
Усе, усе, я, пожартувала, я, я… обкурена, тому забудь. Ее, і ні, ні, ні,
я не хочу мати дітей.
Усе добре. У мене багато чого було в минулому,
у людей навіть лишилося фото, де я гола і в багнюці з Вудстоку,
але ж насправді це вузьке коло людей, які цікавлять лише одне одного. І все.
Усіх їх об'єднує спільна любов до музики, це їхня взаємодія, спілкування, контакт.
Це про людей, які нічого більше не знайшли,
не отримали, і які мали знайти це самі.
Так, це, звичайно, не про всіх.
Я, мабуть, трохи пройдуся.
Куплю якісь продукти, тобі щось взяти, ти щось хочеш?
Ні, не треба, дякую.
Добре.
-До зустрічі. -Добре.
До зустрічі.
Мені дали ваш номер в офісі доктора Сендерса, вас можна викликати додому?
Просто мій батько, він важко хворий. Він помирає.
Дякую. Так, він хоче підписати відмову від реанімування, але не може приїхати.
Так, він притомний. Час від часу, він під наглядом вдома. Скажіть, лікар може…
Кеті. Кеті, він якось дивно дихає, щось сталося.
Тату…
-Рейчел, ходімо. Тато дивно дихає. -Тату. Тату, ти чуєш мене? Чуєш? Тату.
Я не знаю, нічого, нічого не… Він не реагує. Добре. Еем. Добре.
Треба набрати дев'ять-один-один.
-Ні, ні, ні, ні, ні. -Треба.
Ні. Треба набрати Енджела.
Добре.
Він дихає.
-Дихає. -Він дихає.
О господи.
Здуріти можна. Це було… Я…
Я не знаю.
Що ж, а я знаю, що він, чортяка, сильний і так просто не помре.
-Ти навіть святкуєш. -Звичайно. Я знала, що треба купити вино.
Та не знала, що питиму його за життя, але хай. Я й тобі наллю.
Ее, тільки, ее, тільки мені небагато, скоро має прийти Енджел. Думаю,
не варто пити при ньому, бо ще зурочимо.
Енджел. Наче янгол смерті. Тримай. За тата.
Ти ж зрозуміла, про що казав Енджел?
Нікому не дзвонити, доки тато не помре. Переконатися, що він не дихає.
Я піду до нього в кімнату, перевірю, як він.
Янгол смерті прилітає і забирає.
Іди.
…Дуже близько і закидає м'яч правою рукою…
Чудова гра, дуже…
Не… не роби так, припини.
Я поставила на обидві гри.
То й що? Дивись одну. Не перемикай постійно.
Вибери ту, що важливіша, і дивись,
я навіть…
я не розумію,
що відбувається через це туди-сюди,
туди-сюди. Гаразд?
-Чудова гра Найджела Гейза. -Дякую.
Неймовірна витримка. Як він це робить? Так відчайдушно, Ґассер знову на позиції…
-…заходить з іншого боку… -Курити треба надворі.
Мене попросили.
Ми ж дивимося матч.
Не хочу нариватися.
Взагалі без проблем, це моя робота. Я радий, що був недалеко звідси,
бо через півгодини я був би вже в Квінзі.
Ми, звичайно, раді, що він досі живий. Просто звук, коли йому стало важко дихати…
Я хвилююсь… Ми хвилюємося, що йому боляче.
Так, і Мірабелла зараз з'ясує, що сталося. Толерантність до крапельниці зростає,
як і біль. Звісно, напевне, слід збільшити дозу морфію.
Просто треба з'ясувати наскільки. Щоб допомогти, а не вбити.
Коли Мірабелла з'ясує, вона вийде і скаже.
Проте ви ж пам'ятаєте, що я вам казала? Ми могли викликати швидку. І ми б
викликали, якби він і далі так дихав, йому було боляче, а ми не знали, як бути.
Так, я розумію, і повірте, для кожного найгірше – це невизначеність. Усі ми
хочемо, щоб він відійшов якомога спокійніше. І Мірабелла допоможе, вона
скаже, скільки ще можна ввести.
А якщо це повториться? Йому буде боляче, а ми введемо більше, ніж слід.
Не можна робити цього навмисне. У вашому місті,
як і в більшості міст країни, це вважається вбивством,
навіть якщо пацієнт просить про це. Єдиний спосіб – це припуститися помилки,
але ненавмисне. Можливо, хтось відміряє неправильну дозу.
Часом більша доза може бути летальною. Не знаю. Помилки трапляються,
як і нещасні випадки, так? Мені шкода,
що він страждає. Я розумію, який жах ви пережили,
проте тут він вдома з вами,
а не в лікарні,
і тут є надія,
що все для нього буде
якомога безболісніше.
Янгол клятої смерті. Я ж так його назвала?
Він хоче допомогти. Ти найняла його сама.
Так, знаю, знаю, і повір, я йому вдячна, але не збираюся ввести татові більшу дозу,
як казав Енджел, я просто хочу, щоб він не страждав.
Треба запитати щодо вечері, поки медсестра тут.
Гаразд. Не хочеш заходити туди – добре. Хочеш вина? Тут іще на два келихи і є ще
-пляшка на випадок… -Не треба.
Рейчел…
Так. Якісь проблеми?
Проблеми? Це ти скажи.
Будь ласка, не дивись так. Ми виходили курити. Зараз ідемо до мене в кімнату.
А для тебе це не дивно? Бо, як на мене,
дивно запрошувати невідомо кого додому зараз, у такий час.
Для тебе нормально водити абикого, коли тато помирає?
Він не абихто, ми з Бенджі давно зустрічаємося.
І хоч ти не знайома з ним, він не абихто.
І тату він подобається.
Добре.
-Ти з нею занадто серйозна. -Бо у неї все життя несерйозне.
Було дуже страшно, я думала, він помре, він так дивно дихав, а обличчя… Боже,
сподіваюся, я зможу це забути. Так, збільшили, він спить. Не знаю,
чи ще прийде до тями. А так все добре, я скоро повернуся додому.
Усе гаразд, справді.
Кеті відкоркувала пляшку вина кілька годин тому, і знаєш, вони з Рейчел такі…
Та загалом усе добре. Усе добре.
Неймовірна історія. Це вже третій захисник на національному чемпіонаті.
Що?
Нічого, просто не хочу, щоб ти тут заснув, мені й без цього гемору вистачає.
Та все гаразд, я не хочу спати.
І не порівнюй мене з тими стервами.
Вони мої сестри, мені можна їх обзивати, тобі – ні.
Так, добре. Твої сестри виганяють тебе курити надвір, але ж ти вдома.
Прошу, я не хочу сваритися.
-Добре. -Все. Шш. Говори тихіше.
Добре. Але ж ти знаєш, що це фігня, так? І не треба робити так, як вони кажуть. Ти
ж була тут весь час і за батьком дивилася ти. А тоді приїхали вони, і вже вони тут
-головні, та пішли вони. -Досить, припини, говори
тихіше. Реально, ти ж кричиш.
Я… Я хочу лише сказати… Де живе твоя сестра?
У Брукліні? І коли вона приїздить? Раз на місяць, максимум, і не завжди.
Тому це фігня, і ти знаєш, що маєш їй це сказати.
А інша, та взагалі ніби з іншої, бляха, планети.
Гаразд.
О, я все бачу. Так, я бачу. Я одразу розпізнаю гнилих людей і ненормальних.
Ти не така.
Ти точно не така.
А вони поводяться так, наче все знають, та це не так.
Ясно?
Ти розумієш?
Звичайно.
Після звільнення з берегової охорони Вінсент відвідував вечірні курси
для підприємців і там закохався у тиху зеленооку дівчину, що сиділа позаду.
І сімдесят восьмому Маргарет вийшла за нього, і в них народилися дві донечки.
Маргарет померла від раку грудей у дев'яносто
четвертому після тривалої боротьби, і Вінсент завжди був поряд.
Через три роки…
Через три роки Вінсент одружився з Сарою Бродскі і виховував її доньку як рідну.
Сара теж померла раніше після боротьби з…
Я приготувала вечерю, тож якщо хочете, скажіть Рейчел і приходьте.
Добре, дякую.
Рада знайомству.
О. Ми з вами бачилися.
Не дуже давно.
Кілька місяців тому. Не пам'ятаєте?
Не пам'ятаю. Ні, точно ні.
Еем, здається, тоді ви востаннє були тут. Мабуть. І це було досить давно, так?
До речі, це було тут. У цій кімнаті. Ми з Вінні дивилися матч. «Бакс» – «Буллз».
Ми, до речі, часто дивилися матчі разом.
-Прекрасно. -Так і було.
З ним я почувався як удома.
І завжди радів зустрічі з ним.
Іноді ми навіть не розмовляли, просто дивилися. І все. А часом розмовляли.
Про все на світі. Про життя. Про різні речі.
Старші люди… вони такі… Не всі,
звичайно,
але мені з ними просто.
Вони мають таку мудрість.
Хтось має, а хтось – ні.
Це те, що мені одразу сподобалося у Вінсенті. Він зрозумів те,
про що я не збирався казати, та й не потрібно було, бо я такий самий.
Добре, здається, у вас були гарні стосунки. Рада це чути.
Я теж розуміюся на людях.
Їм не треба нічого казати. Я й так розумію. Ну, майже все.
Це легко, коли людина дивиться на мене, а насправді не бачить мене.
Я не дуже вас розумію. Не хочете – не вечеряйте з нами,
але тут їжа для вас обох. Можете взяти дві тарілки з собою.
Ну ось. Я вас бачу, справді. Може, зараз це й очевидно,
та я зрозумів це ще раніше, коли проходив повз.
Ви неправильно все розумієте.
Все я добре розумію.
І відчуваю лайно.
Відчуваю. Навіть пропонувати їжу може лише господар. Ніколи не думали?
Здається, я сидів за цим столом більше разів, ніж ви вдвох за всі роки.
Він наш батько.
Так, а хто тут, по-вашому, був?
Вона не… вона не може постояти за себе. Я про Рейчел. Вона, вона… самостійна, і це
мені в ній дуже подобається, та вона не може постояти за себе. Особливо з вами.
-Хто ви… -Ми зрозуміли. Дякую. Ми достатньо почули.
Ні, ні, ні, ні, ні, не достатньо, інакше б не поводилися так,
ніби були тут весь час.
Хто водив хворого чоловіка в туалет?
Хто… Хто розкладав пігулки в тому дурнуватому
контейнері за днями, так само,
як робила моя мама для мого батька,
коли він був при смерті?
Гаразд, я її покличу. І не треба маячити перед нами, я звідси відчуваю, що ви пили.
Вона годувала його. А коли він вже не їв нічого, крім яблук, хто їх нарізав і
годував його? Ні чорта ви не розумієте…
Рейчел! Забери свого п'яного дружка чи хто він там з наших очей, щоб його тут не
було. Хай іде собі.
Ходімо, Бенджі. Ходімо звідси.
Я попрощаюся з Вінсентом. Можна мені попрощатись?
-Звісно можна. -А зайдеш зі мною?
Я зачекаю.
О боже.
Дякую. Дуже вам дякую. Для нас це велика допомога,
коли ви приходите щодня. У нас є можливість вийти
на цей час з кімнати. Перевести подих. Часом нам важко,
усе накопичується. І… вибачте за сьогодні.
Ми всі напружені. Ви й самі бачили.
Усе нормально. Отже, завтра о п'ятій?
Так, еем, якщо нічого не станеться. Я повідомлю.
Бо здається… Не знаю…Побачимо,
що буде завтра.
Я не знаю, скільки йому ще лишилося.
Він… Йому дуже погано.
Вибачте. Вибачте, я знаю, що вам треба йти.
Еем, дуже вам дякую. Побачимося завтра.
…On her shoes
And I knew, without askin' She was into the blues
She wore scarlet begonias
Tucked into her curls
I knew right away She was not like other girls
Рейчел?
-Рейчел, поговоримо? -Не цікаво.
-Я ще нічого не сказала… -Мені не цікаво, що ти скажеш.
-Я просто хотіла… -Гаразд. Добре. Дивись, нам не треба
нічого казати одна одній, і я нічого не хочу чути, роби що хочеш, поки ти тут,
а потім розбіжимося. І між нами не буде нічого спільного, і не
треба нічого казати.
Я вважаю, це неправильно.
Оо, мова не про тебе.
Так, мова не про тебе, а про нашого батька.
-О, «нашого батька», смішно. -Чому?
Бо він «наш батько», коли тобі щось від мене треба. Зазвичай ти кажеш «мій
-батько». -Не кажи дурниць.
Що відбувається?
Нк. Я хотіла попросити вибачення, але сама бачиш…
До біса всі твої вибачення.
Чудово. Ти гримаєш дверима, а він поруч помирає. Ти зіпсоване стерво.
-Якого біса ти робиш? -Усе, годі, годі.
Що ти робиш?
Ні!
От побачиш, я тебе бляха знищу.
-Ти знищиш? Та ти ніхто, ось хто ти. -Так!
Ти п'явка, жебрачка, живеш із батьком. Ти нічого не маєш! Іди сюди!
Крістіно, забери звідси цю паскуду, бо я її зараз…
Припиніть!
Досить. Замовкніть!
Я вас обох ненавиджу, ви поводитеся, бляха, як діти!
Крістіно, ти куди?
Слухай. Я вийшла, щоб зібрати речі, з ним усе гаразд.
Куди ти зібралась?
Я їду додому.
Ее, вже пізно.
Мені краще поїхати. Як щось зміниться, набереш, і я приїду.
Щось зміниться, і ти це знаєш.
Крістіно… От що ти від мене хочеш? Ми не можемо вжитися втрьох. І як з'ясувалося,
навіть ти і я. Вона живе тут, ти живеш далеко, тож саме я маю виїхати на певний
час.
Вибач, він помре, а тебе… тебе не буде, і ти мені не пробачиш. І я не хочу, щоб ти
їхала, я хочу, щоб ми втрьох знайшли вихід і зробили все, що можемо, щоб побути
разом хоча б зараз.
Та все ж було добре. У нас. А тоді сюрприз.
Кеті, то все нерви. Я розлютилася. І не стрималася, розумієш? Я злякалася.
Сядьмо усі втрьох. Можна не зачиняти двері. Як щось станеться, ми почуємо.
Я не знаю.
Ще помре, поки будемо говорити.
Мм, ні, навряд чи.
Якщо почує, що ми розмовляємо втрьох.
Вона не захоче.
-Привіт. -Привіт.
Кеті пише некролог про тата.
Гаразд.
Вона зачитала мені його, і те, що я почула, змусило мене замислитися,
що у нас дуже різні історії. Ким він є, ким він був для кожної з нас.
Він виховував кожну з нас, проте в різний час. Ми мали різні життя,
хоча й жили в одному домі. Ви обидві переїхали, коли я ще була мала,
тож цілком зрозуміло, що ми різні.
Я перепрошую, за те, що кричала. Я вас не ненавиджу.
І не вважаю, що ви як діти.
Я була на нервах,
я була налякана, і я не хотіла,
щоб ви сварилися. Тож вибачте.
Та все добре. Проблема ж не в тому.
Тобто усе гаразд, ее, можна без вибачень, але вибачення прийнято.
Так. Усе добре, Крістіно, вибачення прийнято, звісно.
І я теж прошу вибачення.
-Що ж… -І я намагалася попросити
вибачення до того, як ми зчепилися.
Цікаво, за що?
За те, що критикувала тебе за
яблука в холодильнику. Я не знала, що то для тата, вибач. Якби знала…
І це все змінює. Ті яблука сказали тобі все, що треба.
Це лише одне. Те, що я сприйняла неправильно.
Є ще щось?
Звісно.
Від початку я розуміла, що я в твоїй квартирі.
Маячня, це й твоя квартира. І я, і ти це знаємо…
-Але ти тут живеш, вона твоя. -Я вже вдруге чую, що вона моя. Що це
таке? Що, що ти хочеш сказати? Ти теж казала про це. Надворі. То до чого це?
Ні до чого, це факт, коли він помре, квартира буде твоя.
То ти думаєш, що мене гребе ця квартира?
Вибачте. Трохи… говоріть трохи тихіше, щоб ми могли чути,
що в його кімнаті. Добре? Я думаю,
жодна з нас ні на що не натякає
і каже зрозумілі речі.
Зрозумілі?
Так, Рейчел, звісно, він тобі не байдужий. Але це вигідна квартира.
Будьмо відвертими. У місті немає такої низької оренди.
Її просто не існує. Я рада. І добре, що вона буде твоєю.
Тоді до біса. Я не хочу.
Що тепер?
Але навіщо тобі з'їжджати?
Бо тоді ми розбіжимося раз і назавжди.
У цьому немає сенсу. Крістіно, ти щось розумієш?
-Не дуже. -Ой, не прикидайтеся.
Пішла ти.
-Усе, усе, усе, замовкніть. -О, добре.
Усе добре.
Здається, Рейчел не знає, що пов'язуватиме нас надалі?
Н-не нас. Тобто щодо вас усе ясно, так. А, я розумію тебе, Крістіно.
Ти живеш за тисячі кілометрів. У тебе дитина. Можливо, ти наплодиш іще?
У тебе своє життя, місто не для тебе, я розумію.
Тебе хвилюють лише стосунки з Кеті?
О, боже, ні. Ну, ти хоч вдаєш, що в нас є щось спільне.
Це я й намагаюся сказати. В кожної власна історія, проте ми не знаємо інших
історій.
Та можливо, ви лише…
Можливо, поки я не «наплодила» ще дітей, і це, до речі, було грубо…
Але це так.
Ні, ніхто нікого не плодить, усе не так.
Добре, я це так сприймаю.
Гаразд, перш ніж я вирішу поповнити свою сім'ю,
якщо вирішу, є дещо, що я б хотіла зробити.
Що, наприклад? Що тобі треба зробити? Твоє життя бездоганне. Я це знаю,
всі це знають, ти ж сама розповідаєш.
Ти так вважаєш? Це те, що ти думаєш,
коли я тобі показую світлини Мірабелли чи розповідаю про себе?
Кеті?
У тебе теж таке враження?
Чорт забирай.
Справді, чорт забирай, я взагалі не це мала на увазі. Це… не…
Ее, я… вибач, я… Я не хотіла тебе образити. Добре? Я…
Я-я думала, що це типу очевидно. Ти ніколи і ні на що не скаржилася.
«Мірабелла не їсть зелених овочів», і все. Слухай, річ в мені. Просто забудьте,
що я сказала.
То що ти хотіла зробити, перш ніж мати більше дітей?
Я сподівалася налагодити стосунки з тобою, це перше.
Аа.
Це так мило.
Реально.
Я думала, в нас були стосунки.
Ні, справжні.
Які вже є.
Слухайте…
Облиште це. Ми з вами дуже різні. У вас двох хоча б одна кров, у вас одна мати…
І батько.
Авжеж. Я знаю це. Але він і мій тато, про це й кажу. Для мене він тато. Так
-само, як і для вас обох. -Ти мала ще одного тата.
Якого я ніколи не знала. Який помер, коли мені було чотири.
Але в тебе був той батько, а в нас лише Вінсент.
Отож.
Отож, у цьому й річ.
У мене не було батька до Вінсента.
Так?
Чого ви не розумієте?
Він був татом для мене. Тож це мій тато він там лежить і, бляха, вмирає, ясно?
Це мій тато. Це мій тато. Ясно?
Ясно. Я й не кажу, що він не твій тато…
У мене є проблеми, хоча я й не скаржуся.
Я була тут з ним не задля квартири.
Боже…
Я знайшла лікаря, який приїде і все засвідчить.
Це добре.
Вибач, ти розтягуєшся.
Усе гаразд, вже закінчую.
Налити тобі кави?
Так.
Треба лише, щоб тато отямився, коли лікар буде тут.
Так, це буде складно. Уночі він майже нічого мені не сказав,
щось пробурмотів, але я нічого не зрозуміла.
Те саме. Може, треба дати йому кави?
Добре, не треба. Нам потрібна лише одна мить при тямі. І все. І він зможе.
Кава смачна, дякую.
І вибач за вчорашнє, мені шкода.
Мені теж.
Я вчора дещо зрозуміла після того, як ми поговорили. Дивно.
Я мала зрозуміти це давно, але не розуміла.
Її мати померла, як і наша.
Це теж у нас спільне, окрім тата. Ми ніколи не говорили про це після її смерті.
Ти була юна.
Так. Як і ви. Напевне, надто юні, щоб говорити про це.
Прийшов лікар. Ти б не могла побути з нами, поки ми все зробимо?
Хочете кави? Я щойно зварила. Може, води, соку? Наш батько у кімнаті.
Медсестра прийде лише о третій, але, я сподіваюся,
ми його розбудимо. Тату? Тату, як справи?
Я Крістіна, це наш батько Вінсент.
Треба підняти трохи ліжко, щоб тато міг сидіти. Так.
Він іще трохи… Він спав. Сказав кілька слів.
-Чудово. -Отак краще? Так.
Ее, треба… Вона його не бачила.
…Кілька місяців тому він іще бігав… Усе було інакше…
Можна не хвилюватися, головне, щоб у нього був пульс.
П'ятсот п'ятдесят доларів за десять хвилин. Так можна жити. Але
добре, що підписали. Скажи їй, що треба. Це не обговорюється.
І не треба робити з мене якусь погану чи злу матір. Тут і так важко. І мені важко.
Неправда. Не розумію, як я стала такою для всіх,
це несправедливо. Я не така. Мені не дали можливості бути іншою.
Нічого, забули. Добре. Хай Трейсі робить що хоче.
Я нічого не вдію. Потім поговоримо.
Який гарненький маленький хлопчик. Великий хлопчик?
Гуляєш такий, як солідний пес. Боже. Який гарний собака.
А їсть, напевне, як ведмедик.
Привіт. Аа. Так, гаразд, тримайте. І знаєте, краще відчинятися раніше.
А не аж о десятій ранку. Ось чому цей район загинається.
Треба відкрити свою кальянну, цілодобову, без брехні,
а ви забирайте своє добро і валіть звідси. Так, бляха, розпродаж. Так? Ага. Гаразд,
дякую. Нічого я не відкрию, тому не партеся.
Доброго ранку.
О, вітаю.
Як ви?
Ее, не скаржуся.
Це добре. Добре. Я прийшов до вашого тата. Бачу,
ви підписали відмову від реанімування.
Так. Так, лікар вранці засвідчив.
І Вінсент підписав? Тобто… він розумів, що це?
Так.
Несподівано. Тобто добре.
Я вже сказав вашим сестрам. Знаю, це важко чути, проте я був би здивований,
якби ваш батько прийшов до тями. На щастя, він почувається стерпно. Щодо того,
що згодом станеться, Мірабелла і я,
приїдемо якнайшвидше і зробимо все, що потрібно.
Але є дещо, що ми не можемо відповісти. А саме: коли ви усвідомите,
що він не з вами, чи зможете зафіксувати…
авжеж, не з точністю до секунди, ми все розуміємо.
Просто знайдіть хвилинку,
коли буде можливість. Спробуйте домовитися,
хто і що робитиме – на кому дзвінки,
на кому документи.
Ви потрібні одна одній. Добре, що ви всі тут.
Таке відчуття, що ви кажете: «Це все».
Так, ніби зараз вже кінець.
Так, але ж вчора було так само? Без образ, але він при смерті, ми в курсі. Ви
кажете, що не знаєте коли, але приходите і кажете «це все» кожного дня. Не хочу
говорити за них, але мене це напружує, розумієте?
І час. Багато часу, щоб попрощатися.
-Так, вчора це точно. -І сьогодні.
Так.
Вибачте, якщо здався панікером. Я неце мав на увазі.
Просто все йде до завершення, тому я тут.
Ми знаємо. І цінуємо це. Повірте, ми вам вдячні. Була важка ніч.
Я не стрималась. Чувак щодня каже, що тато вмре. Тут і так важко, але він
-нагнітає що капець. -Згодна. Згодна.
«Ее, доброго ранку. Ваш тато помре. Можна мені кави?»
От що з вами таке?
О, вибач. Я мала промовчати.
Ні, все так, він мав би змінити тему, сказав би… що тато зажонглює,
перевірив би нас.
Зажонглює?
Так, неважливо, будь-що.
Ее, чому зажонглює? Тато ж не вміє.
А фокус, коли зникала монетка?
-О так! -Гаразд. Добре…
Так-так, так.
«Ваш тато скоро може зникнути, як монетка у фокусі». Так, я зацінила, це, це
-вже має сенс. -Ти обкурена. Але так, я згодна.
Ти зайдеш до нього?
Якщо хочеш. Я не примушую, але якщо захочеш до тата,
з нами чи без, просто скажи.
Добре, піду до нього. Скажу, якщо… щось станеться. Якщо монетка почне зникати.
Я не збираюся обривати зв'язок, коли тата не стане.
Який іще зв'язок?
А якого б ти хотіла?
Ні, візьми телефон. Трейсі!
…Чудова гра. Джиммі Ганта негайно блокує Тім Беннетт.
І ось що сталося.
Беннетт повертає м'яч.
Як каже Меллорі, Беннет був сильним корнербеком, він без проблем входить у
гру, із тих корнебеків, які легко обходять і блокують ресивера під час захисту. Але
що я вам скажу, зміна, яка, як мені здається, назріває у цьому матчі, буде
-пов'язана саме з обороною… -Мені байдуже, що в тебе
перерва. Трейсі? Я не… Трейсі?
Трейсі, послухай. Зупинись і послухай.
Припини. Трейсі, я прошу, не роби… Трейсі?
Точно не хочеш половинку?
Ні, я не голодна.
Знаю, це дивно, але мені допомагає.
Усе добре.
Приготувати тобі щось? Я тут весь час хочу їсти.
Справді?
Відпочинеш? Я посиджу з татом, якщо хочеш.
Усе добре. Хочеш побути з ним? Ми можемо посидіти разом, чому ні, я почитаю йому.
Ні.
Ні, йди сама, я тут закінчу.
Не знаєш, куди Рейчел пішла?
М-м.
Крістіно?
Крістіно.
Я тут.
О. Он ти де.
Так.
Зараз переведу подих. Що таке?
Нічого. Перепочинь. Все добре.
Він помер?
Ні! Ні, ми б подзвонили, якби щось трапилось.
Ну не знаю. Дивно, що ти сидиш тут.
Кеті приготувала поїсти.
Так.
Тут якось дуже дивно.
Я лише переведу подих і знову повернусь до тата.
Добре.
Так.
Гляну результати. Я ставила на шістнадцять…
Навряд чи виграють, але… хтозна.
Усе гаразд?
Так.
Добре.
Ось. На, бери.
Дякую.
Та. Без питань.
Тату, привіт. Ее… Знаєш, ее… «Кліпперз» – плюс сто двадцять п'ять,
«Біллз» – мінус двісті, «Титани» – мінус сто сорок п'ять,
«Вікінги» – мінус дев'ятсот, «Метс» – мінус сто п'ятнадцять і, ее,
«Іґлз» – мінус двісті двадцять, тож…
з двадцяти баксів – сімсот двадцять чотири і центи. Сказитися, так?
Рада вас бачити. Прошу.
Як ви? Як ваш тато?
Він… Він з нами. Тримається.
Хочете їсти? Я зварила суп.
Ні? Може, кави?
Добре.
Скажіть, якщо передумаєте. Супу багато.
Ти йдеш купатися? Так, з качечкою, а ще? Бульбашки? Татко – молодець.
Похлюпайся, я хочу почути.
Ге… Гей. Гей.
Ви купаєтеся. Ні, нічого, нічого. Усе добре.
Просто, просто хотіла привітатися, скучила.
Обов'язково. Дякую.
Відхиліться.
Стежте за поставою.
Пам'ятайте, основа медитації – сидіти і усвідомлювати, що ви сидите.
Решта факторів…
Як справи, Рейчел?
Не скаржуся.
Як там тато?
Тримається.
Живий.
Добре.
Ну, ти знаєш, що я маю тобі сказати, так? Про куріння тут.
Ну, то я сказав. Добре?
Так-так. Дякую.
І скільки отак разів на день?
Коли є змога. Зазвичай я не маю часу, але це помагає.
Приєднаєшся?
Дякую. Може, почну, коли діти підростуть і роз'їдуться.
Нічого не пишеться.
Розпитай Рейчел.
Серйозно?
Є хвилинка?
Я намагаюся написати некролог і сподіваюся, ти допоможеш.
Я не знаю, як писати такі штуки.
Та я теж.
«Вінсент пишався роботою у Департаменті міських адмінпослуг.
Через тридцять два роки він пішов на пенсію старшим інспектором,
якого любили колеги. Вінсента запам'ятають відданим
родині та друзям, доброзичливим, розумним і незрадливим фанатом «Джетс».
І все?
Поки що. Я розумію, це дуже сухо, проте я не знаю,
як описати його життя кількома словами.
Непогано написано. Ее, не знаю, хто таке читає,
я точно ні. Якщо знав когось, то знав.
Це більше запис, просто щоб був. Мовляв, жив такий чоловік, якщо хтось хотів знати.
Я-я-я закладаюся, напиши будь-що, і ніхто цього не прочитає.
«Взяв за дружин кількох стерв, виховав кількох стерв».
Дякую.
Гаразд, серйозно, добре. «Вінсент, ее… любив «Джетс»».
Так, є.
Еем… він любить сміятися з, ее, трешака. Ее, любить старі фільми, слухає платівки.
Ее… Він, ее… дзвонить… інколи на, ее, «Ньюзрадіо» поговорити з ними. Ее,
страшенно сердиться, починає про щось кричати,
а потім забуває про що.
Він забиває на багато чого, на що не варто було б забивати.
«…Забиває на багато чого, на що не варто було б…» Ну, це правда.
Так, я кажу правду.
Я знаю. І це цікавіше, ніж те, що я писала. Хоча це теж як список.
Ее, я намагалась.
Якось, вже після того, як Сари не стало, і, ти, Кеті, вступила до коледжу,
чи влітку до цього, але ти… тебе не було в місті,
і ти, Рейчел, не ночувала вдома,
тож ми з татом часто лишалися ввечері вдома самі.
Я робила уроки самостійно, а він ще був у жалобі,
проте після вечері ми часом дивилися кіно чи телешоу
і я дуже часто згадую ті часи. Тоді було так спокійно.
Так, і одного вечора його дуже засмутив один фільм не пам'ятаю, що то було,
тільки в фільмі хтось помирав. І він хотів пояснити мені, що смерть,
яку ми бачимо у фільмі, анітрохи не схожа на ту,
що є в житті, що книги,
фільми, все, що намагаються показати смерть,
не розуміє її, що спроба втілити смерть в образах,
словах, – це велика помилка.
Це все ілюзія. Як кіно,
яке ми дивилися, яке Зараз пригадаю…
«Єдиний спосіб описати чиєсь життя, єдиний спосіб озирнутися на все,
що людина робила, ким була, як любила і якою…
Щось сталося?
Нічого. Він спить. Мені просто час іти.
Сказитися.
Боже, я думала, щось сталося.
Я теж.
Сказитись можна. Ми всі просто на межі, це неправильно.
Я піду, проведу її.
Що? Ні, ні, зачекай хвилинку. Договори, що казала… Що тато казав про смерть?
Ну…
Просто єдиний спосіб показати, як насправді відчувається
смерть – через відсутність. Все інше – фантазії. Ось так, гаразд.
А в принципі, нічого не пиши.
Я думаю, тато казав, що ми не дізнаємося, ким він був, до смерті… Але ж ми знаємо,
які люди, коли вони живі, так?
Схоже. Ее… ну, хто вони і які зараз.
Так, я, ее…
Це не моя справа, але… я чула, як ти сваришся з Трейсі, але ти знаєш,
хто вона зараз? Тінейджерка. Ти це знаєш. Я думаю, тато мав на увазі… саме це,
загалом усе це. Так? Але. У різні періоди ми можемо бути різними.
Розумієш? Зовсім.
Так.
Та це легко забути з Трейсі. Здається, що вона буде такою завжди.
Ні. Вона лишиться неслухняною, тільки по-іншому.
Жартую.
Так, знаю.
Я шкодую, що не їздила… частіше, щоб допомогти. Тобі було важко.
Все добре.
Я не страждала.
Але дякую.
Сподіваюся, ти не переїдеш звідси.
Чому?
Щоб ця квартира лишилася в сім'ї.
Не хочете зайти до нього зараз?
Добре, ходімо.
Дивись, хто тут.
Твої дівчатка.
Привіт.
Тату, привіт, це я.
Вище.
Що, тату?
Не розумію. Ти хочеш встати?
Можеш повторити?
Думаю, тато хоче сісти.
Справді?
Тату?
-Чекай. -Обережно, картина!
Гаразд.
Боже.
Дівчата.
-Це точно гарна ідея? -Повільно, повільно.
Так. Обережно, будь ласка. Ноги не зачепіть.
-Дійшли. Замок? Ні. Добре. -Все добре. Все добре.
-Обережно. -Добре.
Зараз, тату.
Стеж за спиною.
Добре.
Так.
Усе чудово.
Оо.
Добре. Доїхали.
Думаю, він хоче в своє крісло.
Крісло? Це доречно? А якщо треба буде повернутися?
Що? Куди?
Ее…
Добре.
-Чудово. -Добре.
Сюди.
-Так, так, так. -Зараз.
-Так? -О, о, о. Так, є.
Став. Постав монітор сюди. Постав монітор…
-Так. -Добре, чекай. О, о, о.
Ее, ноги. Я підніму ноги, тату. Добре?
Гальма, гальма.
Добре. Так, гальма.
Так, на один, два, три.
О, зараз.
Зараз, тату.
Добре.
Так, так, тату. Ввімкну в розетку ззаду.
Добре.
Бум. Добре, ось.
Так, дякую.
О боже.
-Так. -Є?
Так.
Підключено.
Кисень пішов.
Добре.
Так.
Тату.
Що робимо? Навряд чи він буде їсти.
Потусуємося, подивимось фільм чи матч.
Тату, ее, «Титани» програли нашу ставку, але ми можемо подивитися «Баффало Біллз»,
якщо хочеш.
Ее, хочеш?
Розгорни, Крістіно.
Так-так-так.
Думала ви не погодитесь.
Гаразд, гаразд. Так.
Тату.
Дів… дівчатка, будь ласка, просто…
Звук.
Ее… Тату, чекай. Не можна.
Ні-ні-ні-ні.
Ні, ні, ні… я… Ні. Дайте я сам.
Си… сили ще трохи лишилися.
Усе, не дивіться так. Я пролежав надто довго.
О.
Ее… дякую, що намагаєтесь…
Ви ж знаєте, Рейчел – ваша сестра.
І моя донька.
Я виховував її не «як» рідну, вона рідна. Якби кров нас обирала,
у вас був би інший батько. Такий, як був у мене. Мій батько був придурком.
Та ви ж знаєте. Ми родичі, проте… не той батько, хто народив.
Ви не уявляєте, як за вас хвилюється Рейчел.
Наскільки ви важливі для неї. Коли ти пішла в коледж,
а ти переїхала, вона дуже сумувала. Так, як коли її мама хворіла перед смертю.
Я все чекав, коли ви обидві нарешті зрозумієте, чому так сваритесь.
Які ж ви схожі. Помиріться, коли мене не стане.
Ви зможете налагодити стосунки. Ви дуже зблизитесь, коли я помру,
і саме через те, що я помру, – я знаю.
Крістіно.
Я знаю, чого тобі бракувало.
Я чув, як ти розповідала, що ми разом дивилися фільми. Емм…
але насправді саме тоді я не приділяв тобі часу. І ніхто не приділяв.
І зараз я шкодую про це.
Знаєш просто… відколи ти почала ходити, тобі, здавалося, ніхто не потрібен.
Ти могла бути сама. А коли твоя мама померла,
з тобою наче було все гаразд, я мав зрозуміти,
що це не так, що тобі боляче,
але я цього не бачив, бо страждав.
А потім я знову закохався, і…
Твоя дівчинка матиме багато любові. Я бачу, як ти любиш її, Девіда,
як любитимеш наступних дітей, які будуть, і я вдячний. Я вдячний,
що ти робиш більше за мене і робиш все краще.
Чорт, люблю це місто.
Воно дивовижне.
Як таргани і бур'яни, ми живучі не зважаючи ні нащо.
Я сумуватиму за згадками і спогадами із кожного району.
Посумую і перестану.
Крім ваших мам, у мене було ще одне справжнє кохання.
Ще коли я був дуже молодим. Того літа я пішов у берегову охорону.
Її звали Блісс. В Ірландії це ім'я не рідкісне,
а вона була ірландкою, з Квінзу. І як усі ви,
як ваші мами, вона була дуже самостійною.
Але я ніколи не зустрічав таких, як Блісс.
Її цікавило більше речей, ніж усіх,
кого я знав до неї, а можливо, й потім.
Їй було цікаве життя, світ, просто люди.
І це було таке п'янке відчуття, я не міг насититися.
Я хотів бути схожим на неї, я прагнув бути, як вона.
Я пішов на службу.
А коли звільнився, перестав їй писати, і ми стали чужі одне одному.
Власне, ми не бачилися і не перетиналися більше,
окрім одного випадку, коли наші компанії зустрілися на вулиці,
на мить. І я схопив її за руку і сказав: «Привіт». А вона така: «Ти мене пам'ятаєш?
Я сказав: «А… авжеж! Ти змінила моє життя».
Вона усміхнулась.
Якщо я й відчуваю провину, то лише за те, що… що мав би висловлюватися зрозуміліше.
Ніякої моралі не буде. Я… Кожен при смерті про щось, та й шкодує.
Проте… Я…
Я радий, що розповів вам цю історію.
Про те, що назавжди мене змінило.
Тату?
Зробило мене таким.
-Тату? -Тату?
Тату?
Тату, тату, тату.
-Тату. -Тату?
-Ні, ні, ні, ні, ні. -Тату!
Тату.
Тату. Тату. Тату.
Тату?
Тата нема.
П'ятеро качат гуляти пішли
Далеко від дому вони зайшли
Качка до них: Кря, кря, кря, кря
Четверо з них прийшло назад
Четверо качат гулять пішли
Далеко від дому вони зайшли
Качка до них: Кря, кря, кря, кря
Троє лише троє прийшло назад.
Троє каченят гуляти пішли
Далеко від дому вони зайшли
Качка до них: Кря, кря, кря, кря
Двоє лише прийшло назад
Двоє каченят гулять пішли
Далеко від дому вони зайшли
Качка до них: Кря, кря, кря, кря
Та лиш одне прийшло назад
Одне каченя гулять пішло
Далеко від дому воно зайшло
Качка йому: Кря, кря, кря, кря
Та жодне з п'яти не прийшло назад
Як ти, Рейч?
Я чув новини. Мені шкода.
У тебе все нормально?
Так.
Нормально.
Дякую, Вікторе.
Качка зітхнула і шукать пішла
Далеко від дому вона зайшла
Качур до них: пі…
Пі, пі, піііііі
І неслухняні каченята прийшли.
ЙОГО ТРИ ДОНЬКИ