Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Rendőrség, miben segíthetek? - Istenem!
Egy betörő van az épületben! Ledobott egy gyereket!
Milyen címről… Milyen magasról?
A hatodikról. Jesszusom! Ledobtak egy gyereket!
Betörő van az épületben. Istenem!
Jézusom!
- Az isten szerelmére! - Naplózom az eseményt.
- Hall engem? - Igen. Úton van a segítség.
A lányt a kertben találták meg.
Isabella hálószobaablakának biztonsági hálójára
késsel és ollóval lyukat vágtak.
Azt gondoltuk: „Ő az életünk szerelme. Kidobták az életünk szerelmét az ablakon.”
…az apa és a mostohaanya vallomását várva.
Manipulálták a nyomokat a lakásnál. Ezt a rendőrség állítja.
Az emberek a saját szeretteiket látták az áldozatban.
Nem láttam még ügyet, ami ennyire megmozgatta a közvéleményt.
- Látványosságot csináltak belőle. - Mi a faszom?
Igazságot!
Hogy mindent tudjanak.
De ez Isabella esetére nem igaz.
Nem tudunk mindent.
Szokatlan volt, eltért mindentől, amit a rendőrség addig látott.
Az anya élve hagyta ott a kislányt, és holtan hozta el.
Kitaláltak egy megnyugtató történetet a nép számára.
De mi lett a bizonyítékokkal?
Ki ölte meg Isabellát?
Nincs tökéletes bűntény, akkor se, ha előre kitervelik.
A hazugság általában kiderül.
Elnézést, emberek!
Az igazságszolgáltatásunk nem állt készen egy ilyen fontos ügyre.
Aztán a rendőrség nyomozni kezdett, egyre több részlet derült ki,
és egyik meglepetés követte a másikat, egyik sokk a másikat.
EGY TÚL RÖVID ÉLET: AZ ISABELLA NARDONI ÜGY
- Ez gyönyörű! - Jó sok képünk van rólad.
- Itt együtt vagytok. - A Szent János fesztiválon.
Isabella unokatestvére vagyok. Négy hónappal vagyok idősebb nála.
Meg is vagyunk.
Szinte össze voltunk nőve.
Nagyon fiatal szülők gyerekeiként szinte csak egymással játszottunk.
Sokkal nyugodtabb voltam nála.
Neki erősebb volt a személyisége.
Ő…
- Elevenebb volt. - Igen, pontosan.
Én nyugodtabb voltam.
Ő küzdött azért, amit akart, míg te inkább…
Én könnyebben elfogadtam, ha nemet mondtak.
Tizenhét évesen estem teherbe. Középiskolásként.
Jól meglepődtünk.
- A bátyám, az ő apja… - Apa.
…pár hónappal azelőtt ejtette teherbe a párját.
Nagyon örültem, hogy unokám születik. Azt se tudtam még, fiú vagy lány lesz-e.
Ekkor jött a hír Carolináról.
Ez más volt, mert Carolina még csak 17 éves volt.
Tizenegy hónapos korában váltunk el.
Az azt követő négy évben voltak jobb és rosszabb időszakok.
Az elején a kapcsolatunk
tipikus elvált szülői volt.
Megvoltunk, de nehezebb lett a dolog, amikor megismerte Jatobát.
Nem beszéltünk gyakran Jatobával,
de láttam, hogy megkomolyodott, amikor saját gyerekeik születtek.
Isabella nagyon szerette a testvéreit.
Szeretett velük lógni.
Egy anyának, aki engedi, hogy a gyereke az apjánál töltse a hétvégéket,
megnyugtató, hogy kedvelik a testvéreiket.
Szerettem volna, hogy a részese legyen ennek.
Az élete részei voltak, időt kellett töltenie velük.
Az utolsó emlékem róla…
Pénteken ment át az apjához.
2008. MÁRCIUS 29. SÃO PAULO ÉSZAKI RÉSZE
A baleset napja
teljesen átlagos nap volt.
Szombat volt. A barátaimmal töltöttem.
Grillpartin voltunk, amikor megszólalt a telefonom.
„Anya, Isa balesetet szenvedett.”
- „Hogy érted?” - „Kiesett a házból.”
- „Hol?” - „Alexandre-nál van.”
„Kiesett.”
Ködös volt az este. Minden csendes volt.
Akkor hallottuk meg a hangzavart a szomszédban.
Amikor lefeküdtünk, hallottuk, hogy egy pár veszekszik.
Rövid vita volt, 15-20 perces,
aztán visszaállt a csend.
Rögtön ezután
hallottunk valakit a földszinten.
Azt kiabáltak, hogy
„Segítség, kidobták Isabellát!”.
Mondtam, hogy menjünk le, hátha tudunk segíteni.
Isabella felé siettem. Ott feküdt a földön.
A sötétített üveg bejárati ajtó előtt álltunk.
Amikor lehajoltam, hogy ellenőrizzem a pulzusát,
Alexandre Nardoni jött ki az ajtón.
Azt mondta, van egy férfi a lakásában, és ő dobta ki a lányt az ablakon.
Azt mondta, valaki a lakásában van, és kidobta a gyerekét az ablakon.
És hogy ez az ember fekete pólót visel.
A portás feketében volt.
Átöltöztünk pizsamából, és indultunk.
Egy örökkévalóságnak tűnt az út.
Öt perc volt autóval, de öt órának tűnt.
Út közben imádkoztunk,
mert el se tudtuk képzelni, hogy mi történhetett.
Nem tudtuk, mi történt.
Amikor odaértünk, tiszta káosz volt. Rendőrök mindenfelé.
A férjem be akart hajtani, de a rendőrök nem engedtek.
Kiszálltam az autóból, és végigrohantam az utcán.
Emlékszem, meg sem állt az autó, már kiugrottam,
feltéptem az ajtót, és berohantam.
Amikor odaértem, Isa a földön feküdt.
Nagyon lassan lélegzett.
Eszembe se jutott kérdezősködni, hogy mi és hogyan történt.
Csak azt akartam, hogy a lehető leghamarabb segítséget kapjon.
Egy másodpercre se hagytam magára.
Megnyugtató volt, hogy még lélegzett.
A 29 éves Alexandre Alves hazaérkezett Isabellával,
a jelenlegi feleségével, és hároméves és tizenegy hónapos gyermekeivel.
Ezen a garázskapun hajtottak be. Hideg volt az éjszaka.
Forrásaink szerint miután leparkolt,
felvitte hatéves gyermekét a hatodik emeleti lakásba.
Ez az új építésű ház biztonságos, mindegyik ablakon van biztonsági háló.
Forrásaink szerint néhány pillanattal később
lejött a másik két gyermekért,
és megtalálta a kislányt a kertben.
Emlékszem, próbáltam beszállni a mentőbe,
hogy mellette lehessek, de nem engedtek be hátulra,
így előre ültem.
Emlékszem, milyen volt a mentőben ülni,
miközben elindultunk a háztól.
Amikor a kórházba értünk, még úgy tudtuk,
csak egy baleset volt.
Ölelgettem a lányomat,
amikor jött az orvos, hogy beszéljen velünk.
Kis idő múlva
kijöttek, hogy elmondják, nem élte túl,
és bemehetünk a szobába.
Sajnos csak rövid időre.
Pár percre.
Akkor teljesen összeomlottunk.
Carolina a fal mentén csúszott le a padlóra.
Megöleltem a lányomat.
Azt kérdezte: „Anya, miért történt ez velem?”.
Nem tudtam mit mondani. Mit mondhattam volna a lányomnak?
Épp elveszítette a kislányát.
Egy idő után azt mondtam neki, hogy el kell engednünk Isabellát,
hogy továbbmehessen.
Amikor végül megértettem, hogy nem élte túl,
csak azt tudtam a fölébe súgni, hogy:
„Menj békével!
Itt elrendezem én a dolgokat.”
Ezek voltak az utolsó szavaim hozzá.
Aztán a rendőrség nyomozni kezdett,
elkezdtek kiderülni a hírek, a sok fejlemény,
egyik meglepetés a másik után, egyik sokkoló hír a másik után.
RENDŐRSÉG
A São Paulo-i rendőrség 9-es rendőrőrsénél egész délután és este
nagy volt a nyüzsgés.
Számos riporter várja
Alexandre és Carolina tanúvallomását.
Én voltam ügyeletben,
amikor megkaptuk a hírt, hogy egy gyermek kizuhant a szülei lakásából.
Csak ennyit tudtunk.
ÍRÓ ÉS ÚJSÁGÍRÓ
Először mind bizonytalanok voltunk, hogy bűntény történt-e,
gyilkosság, vagy ilyesmi, vagy véletlenül esett ki a gyermek.
Akkoriban sokat szerepeltek a hírekben
gyerekek, akiket egyedül hagytak, és kizuhantak az ablakból.
MÉG EGY GYERMEK ZUHAN KI
ABLAKBÓL KIZUHANT GYERMEK FEJSÉRÜLÉSE
GYERMEK ZUHANT KI EGY PERDIZESI ÉPÜLET ABLAKÁN
Megkértek, hogy menjek a kilences rendőrőrsre, és megtudtam
a Calixto Calil Filho által tartott sajtótájékoztatón,
hogy már a családban is felmerült a gyilkosság gyanúja.
Egy ötéves gyermeket…
RENDŐR-FŐPARANCSNOK
tegnap éjjel 11:30 körül
kidobtak egy épület hatodik emeletéről.
Nem baleset volt.
Valaki kivágta az ablak biztonsági hálóját,
és kidobta a gyermeket.
Egy ötéves gyermek nem képes kivágni a hálót, és kiugrani
az éjszaka közepén.
Főleg, mivel az apa szerint a lány aludt, amikor felvitte a lakásba.
Már az ölében elaludt.
Tehát fennáll a gyilkosság lehetősége,
elvágták a biztonsági hálót, és kidobták a lányt az ablakon.
Az az igazság, hogy egész addig balesetnek hittem, akármi is történt.
De azt mondták, hogy be kell mennünk a rendőrőrsre.
Mit kerestem egy rendőrőrsön?
Hogyhogy a rendőrőrsre? Ne már!
Muszáj ezt az egészet? Baleset volt!
Baleset volt.
9-ES RENDŐRŐRS
Én voltam szolgálatban aznap éjjel.
Nyolckor kezdődött a műszakom, és kevéssel éjfél után
jött egy rendőr, és jelentette az esetet.
Először azt mondta, hogy betörés történt az épületben,
és a rablás során ledobtak egy gyermeket a hatodikról.
A rendőrség tanúvallomást kér az apától és a mostohaanyától.
A rendőrség megkérdezte,
kaptak-e valaha fenyegetést, voltak-e ellenségeik,
akarta-e bárki bántani őket vagy a gyermeket.
Egyre csak a portásról beszéltek,
úgyhogy utánanéztem az egész életének,
hogy honnan származik, hogy mit lehet tudni róla.
Főleg, mert nagyon gyanakodott rá a pár.
Azonnal felhívtam a közös képviselőt.
PORTÁS
Mondtam, hogy kiesett egy kislány.
Először azt hittem, egy erkélyről esett le.
Akkor még nem tudtam.
Mondtam, hogy hívjon mentőt és a rendőrséget.
Azt tette, amit bárki tett volna a helyében.
Felhívta a közös képviselőt.
A közös képviselő odament, és ellenőrizte az információt.
Amikor a helyszínre értem, már tömeg várt, számtalan civil és rendőrtiszt volt ott.
Felmentem, hogy felmérjem a lakást.
Rögtön láttam, hogy nincs nyoma betörésnek.
Aztán a nagyszobába mentem, és észrevettem néhány vércseppet,
így máris megkaptam az első válaszomat.
Történt valami a lakásban.
Azelőtt, hogy az áldozatot kidobták az ablakon,
történt valami a lakásban.
Akkor még nem lehettem biztos abban, hogy a vér Isabelláé.
A testét sem láttam ekkor, így nem tudtam, ki vérzett, és miért.
A feladatunk a helyszín alapos felmérése,
új vérnyomok megkeresése,
vagy bármely más, értékelhető nyom megtalálása.
A lakás rendetlen volt,
de semmi szokatlant nem láttunk.
Semmi nem volt törött, nem volt olyan felfordulás,
amit a gyilkosságoknál jellemzően látunk.
Nem olyan volt, mint egy gyilkosság vagy betörés tipikus káosza.
Csak egy átlagos, rendetlen otthon.
A bizonyítékok arra utaltak,
hogy nem betörés történt, hanem emberölés.
Vér volt a helyszínen, és nem volt nyoma rablásnak.
Nem forgatták fel a helyet, nem utalt nyom küzdelemre,
vagy hogy valaki szökni próbálna, vagy a pár veszekedett volna.
Értesülésünk szerint ez a férfi a gyermek apja.
Most tesz vallomást,
és exkluzív felvételeket adunk le önöknek.
Miközben vallomást tettek, megkérdeztem, szerintük van-e értelme annak,
hogy egy rabló kidob egy gyermeket az ablakon.
Azért kérdezgettem őket,
hogy együtt valószínűbb elméletet állítsunk fel,
hogy mi történhetett.
Exkluzív felvételeket látnak.
Anna Carolina, a mostohaanya, fiatal nő.
Nagyon ijedtnek tűnik. Feszült az arca.
Először csak egy átlagos eset volt.
A legelső napon még nem emelték ki annyira az újságok.
Idővel nagyobb figyelmet kapott.
Vasárnap a temetésre indultam,
amikor egy TV-csatorna felhívott.
Egy átlagos család számára, mint mi, az ilyesmi csak a TV-ben történik.
De hirtelen én voltam a TV-ben. A családom volt a TV-ben.
2008. MÁRCIUS 30.
…a tudat, hogy a kislányom nem fog olvasni, írni, tanulni,
soha nem lesz 15 éves,
nem álmodozik majd, nem megy egyetemre.
Nem fog.
Vigyáznunk kell egymásra.
Néha összesünk, de próbáljuk mindig támogatni egymást.
ÖRÖKRE A MI KIS CSILLAGUNK
Gyermek ellen elkövetett bűntényről van szó,
az ilyesmi megindítja az embereket.
Egy középosztálybeli családdal történt.
A bűntény kontextusa megragadta az emberek figyelmét.
- Köszönöm! - Negyedikben osztálytársak voltunk.
Mind azt reméljük, hogy…
Nem bírtam eljönni otthonról.
Mert tévés és rádiós riporterek meg az újságok újságírói
táboroztak a házam előtt
éjjel-nappal.
Elnézést, értem, hogy ez a munkájuk, de szeretnék egyedül lenni.
Azt mondták, a lány kizuhant,
de maga tapasztalt rendőrként nem veszi ezt be. Ugye, Calil úr?
Bonyolult üggyel állunk szemben.
Rendkívül óvatosak vagyunk.
Minden egyes információt leellenőrzünk, mindenkit, akit megemlítenek,
mindenkit, akit láttak, hogy az épületben tesz valamit.
Az ügyeletes kriminológiai szakértő ért oda elsőként.
Amint észrevette, hogy valami nincs rendben, jelzett nekem.
Tájékoztattak, hogy rablógyilkosság történt.
Vagyon elleni bűncselekmény. A helyszínre mentem.
„Várj, mi történt?”
„A szülők a lakásban hagyták aludni,
és lementek az autóhoz a többi gyerekért.
Mire visszaértek, kizuhant a kislány.
Kiesett az ablakon,
a biztonsági fülke mellett feküdt.”
- „Megsérült?” - „Nem, azt mondták, nem.”
Rendben, de ha nem sérült meg, miért volt vér a lakás bejárati ajtajánál?
Az a vérnyom pont a küszöbnél volt,
ami azt jelenti, kintről fröccsent be.
Ez volt az első érdekes tény, ami megragadta a figyelmem.
A lány a lakáson kívül sérült meg.
Volt egy csomó mosatlan szennyes a mosdókagylóban
és a mosógépen,
de észrevettem egy vödröt,
amiben egy ruha volt, egy anyagpelenkának tűnt.
Mosószeres vízben úszott.
Nem értettem, ennyi mosatlan mellett miért pont ezt áztatják be.
Így bevittük.
És mint kiderült, véres volt az anyag.
TÖRVÉNYSZÉKI NYOMOZATI SZAKFELÜGYELET
Először korán reggel kerültünk kapcsolatba az üggyel.
A hullaház recepciója hívott,
hogy egy rendőrnek kérdései vannak egy ügyről.
Egy friss ügyről.
És…
Tudni akarta, hogy voltak-e sebek a testen,
amelyek vérezhettek annyit,
hogy a helyszínen talált vérnyomokat okozzák.
Valóban volt egy seb a homlokán,
amit valamilyen hegyes tárgy okozott.
Egy apró sebet hagyott a homlokán.
Arc- és körömcianózis is jelen volt,
körülírható nyaksérülések mellett, amelyek fojtogatással magyarázhatóak.
A bizonyítékok nagyrészt fulladás felé mutattak.
TÖRVÉNYSZÉKI ORVOSTUDOMÁNYI INTÉZET
Megállapították, hogy a halál oka többszörös trauma
és fojtogatás által okozott mechanikus fulladás.
Miután lezuhant, nem halt meg azonnal. Egy ideig életben maradt.
De ekkor már sérült volt, és súlyosan fojtogatták,
ami elkerülhetetlenül a halálához vezetett volna.
A testén több jel utalt arra,
hogy mielőtt kidobták az ablakon, fojtogatták.
RENDŐRSÉG
Amikor Alexandre-val beszéltünk, először azt kérdezte,
hogy elkaptuk-e a betörőt.
Több mint 30 rendőrt vezényeltek ki aznap éjjel,
mert egy betörő betört a lakásba,
és kidobta a lányt az ablakon.
A rendőrség természetesen körgyűrűt állított fel,
és átkutatta a környező utcákat a feltételezett agresszort keresve.
Semmi nem tűnt el, nem utalt semmi betörésre,
és senki nem látta, hogy valaki lement volna a lifttel.
Amikor a kórházba értünk, Alexandre odajött, hogy beszéljen velem.
Azt mondta: „Rosa asszony, olyan boldog volt…
És a rabló csak úgy kidobta.”
„Miről beszélsz?”
„Amikor odaértem, be volt törve az ajtó.”
„Hogy érted? Miért dobta volna le?”
Fel-alá sétált, mint egy ketrecbe zárt oroszlán.
„Láttam a betörőt. Fekete póló volt rajta.
Betörte az ajtót, láttam.”
Azt kérdeztem, hogy akkor miért nem próbálta megállítani?
Miért nem fogta le? Aztán témát váltott.
RENDŐRSÉG
Ugyanúgy mesélték a történetet.
Mintha elpróbálták volna.
Észrevette, hogy a pár története
furcsa volt,
mert az események általuk elmesélt sorrendje
nem egyezett a szemtanúk történetével.
Alexandre jobban aggódott azért, hogy valakit a tett színhelyére helyezzen,
és ezt az embert vádolja a lánya halálával,
mint azzal, hogy megoldja a bűntényt.
Nem voltak kérdései,
csak információi, amikről meg akart győzni engem.
Furcsának tartottam.
Most vette észre, hogy itt van a sajtó. Az ügyvédje próbálja eltakarni az arcát.
Most elhagyja a tárgyalótermet.
De rögzítettünk néhány képet.
Mi történt? Mind együtt mentek oda?
Ezt a rendőrség tiszte eldönteni. A rendőrök végzik a dolgukat.
Mi a kihallgatások során segítünk.
Nem tudjuk, ki tette ezt.
A párt már akkor is, amikor először mentek a rendőrőrsre,
egy csapat ügyvéd kísérte.
Már akkor is volt előkészített ügyvédi meghatalmazásuk
a pár védelmére.
Ez rögtön szemet szúrt.
Minden híres ügynél, ami riporterek tömegét vonzza,
a kamerák mögött általában áll egy tömeg, akik ordítanak:
„Gyilkos! Igazságot!”.
Emlékszem, egy női hangot hallottam.
„Gyilkos!”
Meglepett, hogy ilyen későn civilek voltak ott.
De nem egy civil volt, hanem a rendőrőrs vezetője kiabált rájuk.
Egyszer sem láttam, hogy ez a rendőr ilyet tesz,
és nem volt időm
követni, hogy mi történik a nyomozáson kívül.
Mozgást látunk. Alexandre és Anna Carolina érkezik.
Nagyon sok ember. Kérem, ne lökdösődjenek!
- Tűnés az útból! - Felfordulás.
Ne állják el az ajtót! Kiszállni!
Jó nagy tömeg van itt!
Ne lökdöss! Az autót vedd!
Ezt nézd! Az autó eleje!
Alexandre és Anna Carolina távozóban vannak.
Visszajöttek! Ide!
Kijönnek! Alexandre az!
Ana Carolina de Oliveira eleinte nem vádaskodott.
AZ ANYA ÉS A NAGYAPA VÉDIK AZ APÁT
Nem volt okom kételkedni bennük.
A családom elképzelhetetlennek tartotta.
Én is.
Azt mondták az emberek, hogy ő tette,
de mi cáfoltuk.
„Néha talán hűvösen viselkedik,
de soha nem ölné meg a kislányát.
Mert szerette Isát, és Isa is szerette őt.”
Ha én lennék a kislány anyja,
a nagyanyja,
imádkoznék, hogy más legyen a gyilkos.
KRIMINOLÓGUS
Bele se gondolnék,
hogy a lány apja ilyesmit tehet.
A rendőrfőnök-helyettes érkezett a pár ügyvédeivel.
Nem árulta el, hogy miről beszéltek,
de kijelentette, hogy nem tett vallomást.
Semmit nem árulhatok el.
- Bizalmas? - Igen, bizalmas.
Az olyan bűntények kivizsgálása, ahol a gyanúsított az áldozat rokona, nehéz.
Háromszor annyi felelősséggel jár.
Nincs hely hibáknak.
Nem szabad hibásan megvádolni egy apát,
egy anyát, bárkit, aki közel áll az áldozathoz.
Ha a gyanúsítottról kiderül, ártatlan, akkor egy szenvedő áldozatnak ártottunk.
Nem vádolhatjuk meg az apát,
hogy megölte a saját lányát, ha nem vagyunk benne teljesen biztosak.
Elárulhatom, hogy az összes bizonyíték összegyűjtése után
a nap eseményeinek úgy 70%-át ismerjük.
Két-három napi nyomozás után már elég bizonyítékom volt arra,
hogy hazudnak.
És aki képes kidobni a saját lányát az ablakon,
az képes elszökni, az bármire képes.
RENDŐRSÉG
Kérem, értsék meg, ez egy nagyon komoly bűntény,
rettenetes dolgot követtek el.
Renata Pontes rendőrfőnök teljes munkaidejében ezután nyomoz.
Három napja alig alszik, így nem engedünk a követelésnek,
hogy a jogilag meghatározott 30 nap előtt lezárjuk az ügyet.
Amikor ez az egész történt, felhívtam Renata rendőrfőnököt.
Ő azt mondta, biztos benne,
hogy a pár tette.
A rendőrség kérvényezi Isabella apjának és mostohájának letartóztatását.
Az emberek azt kiáltják: „Gyilkos!”. Rémült, de elhagyja az épületet.
Itt van Alexandre.
Alexandre, maga ártatlan?
Ártatlan vagyok.
Miért történik ez, Alexandre?
Vissza!
Alexandre állítja, hogy ártatlan.
A rendőrök őt védik.
Az ember tovább ordítanak: „Gyilkos!”.
Alexandre-t rendőrök védik.
Próbál bejutni az épületbe.
Vadnyugati a helyzet.
Az emberek üldözik, a rendőrőrs körül rohangál.
Itt megy be.
Szerintem az ügy nagyon veszélyes útra tévedt.
Ha nem találnak elég technikai bizonyítékot,
ami megerősíti a rendőrség az ügy eleje óta fennálló gyanúját,
akkor kitör a botrány.
Néha már egy nyomozás elején
eldöntik, hogy mi lesz a végeredmény.
Fel kell mérni minden bizonyítékot,
amit a rendőrfőnök gyűjtött
a teljes nyomozás során,
hogy következtetésre jussunk.
Ezt az alapvetést nem engedhetjük el a nyomozás tervezése során.
A sajtó gyors kell, hogy legyen. Rövid időablakokkal dolgozik.
Így, amikor elkövetnek egy bűntényt, azonnal be akarják mutatni a bűnöst.
Amikor az igazságszolgáltatás akár a nyomozás során,
akár a per során
lépést akar tartani a sajtóval, hogy válaszokat adjon, eldurvul a helyzet.
Be kell tartanom Brazília törvényeit.
Meg van határozva, hogy a felek hogyan gyűjthetnek bizonyítékot,
és az eddigi bizonyítékok a vádlottak bűnösségére utalnak.
Az első interjúm során
néhány nappal a bűntény után, egy riporter megkérdezte,
hogy milyen börtönbüntetést kérek majd a vádlottakra.
Azt válaszoltam: „Uram, még folyik a nyomozás.
Nem tudjuk, hogy megvádoljuk-e őket,
ha per lesz, mit gondolnak az esküdtek, hogy elítélik-e őket,
de már most kérdezi, hogy hány évig lesznek börtönben?”.
Egy hetilap a címlapján hozta le: ők tették.
Ezzel már el is ítélték őket.
…a Nardoni-ügy. És nagyon kompetens.
- Alexandre… - Alexandre és Anna Carolina tanúskodik…
Az anya, azok után, amin a nyomozás során átment…
Az emberek állandóan a bűntényről beszéltek.
A boltban, a kocsmában… Állandóan erről beszéltek.
Igazságot! Igazságot!
Isabellát kidobták a hatodikról.
Igazságot! Ezt nem úszhatják meg!
Az emberek nézték, mint a szappanoperákat.
Kedves hölgynézőink, maguk elhiszik,
hogy egy ötévesnek lenne türelme keresni egy ollót,
hogy elvágja a biztonsági hálót, és kiugorjon?
Mi a faszom?
Az életem a feje tetejére állt.
Minden új fejleménynél azt kérdeztem magamtól,
hogy mi lett az életemből?
Exkluzív felvételek.
Az áruház biztonsági kamerái örökítették meg Isabella utolsó perceit.
Mindent bemutatunk, ami a boltban történt.
Ezek korábban nem látott felvételek.
BRAZÍLIA LEGALJA
SZÖRNYSZÜLŐK
Gyilkosok!
A közvélemény imádja…
KÜLÖNLEGES SZAKÉRTŐ
a tragédiát,
a görögök óta.
Elhagyhatja az országot Anna Carolina Jatobá és Alexandre Nardoni?
Igazságot!
Ki ölte meg Isabellát?
Az egészet hihetetlenül felfújták.
Éjjel-nappal ez ment a TV-ben.
Állandóan erről beszéltek.
A hétvégén három, a házban élő tanú
tett vallomást Isabella halálának ügyében.
Beszéltem egy ápolónővel,
aki említette, hogy zajt hallott az építési területről,
ami tökéletes menekülési útvonalat jelenthetett.
Beszéltem…
ÚJSÁGÍRÓ, ÍRÓ
az építőmunkásokkal, és megkérdeztem, láttak-e bármi furcsát.
Azt mondták, hogy nem, de van valaki, aki hét közben ott alszik,
és ő talán tud valamit.
A művezető telefonon megerősítette az információt,
az első munkással, aki vasárnap érkezett.
Szia, Gabriel!
MŰVEZETŐ
Figyelj, volt itt betörés múlt vasárnap?
Hogy nyitva volt?
Semmit nem vittek el, de kinyitották az ajtót?
Nyitva volt.
Azt mondta, hogy amikor odaért
vasárnap reggel,
észrevette, hogy felfeszítették a bejáratot.
Ezt a lemezt feszítették fel.
Le volt szögelve, mint a többi.
Még össze vannak szögelve, de felfeszítették, hogy valaki átférjen.
Semmit nem vittek el,
de a művezető bemutatja, milyen egyszerű bejutni az épületbe.
Azt mondta, hogy valaki átkutatta a holmijaikat.
Hogy valaki betört hozzájuk.
- Ott volt tegnap éjjel, Gabriel? - Nem.
ÉPÍTŐMUNKÁS
Hétvégente nem vagyok ott.
Tehát mit tett a rendőrség?
Akkor adták ki a cikket,
amikor a rendőröknek el kellett döntenie, hogy kiengedjék-e a párt.
Ezért bevitték a rendőrőrsre azt az építőmunkást.
Megérkezett oda, találkozott a rendőrökkel,
és jó eséllyel meggyőzték, hogy változtasson a sztoriján.
Aztán a riporterek elé vitték, nekik ezt mondta: „Nem mondtam semmit.
Nem feszítették fel a kaput. Nem történt semmi.”
Nem tudok semmit. Semmit nem tudok betörésről.
- Betört valaki? - Nem.
- Tett tanúvallomást? - Nem.
- Nem? Mit mondott? - Nem.
Semmit nem loptak el, senki nem tört be.
- Nem volt ott senki? - Nem.
Az volt a baj, hogy a rendőrség nem járt utána ennek a nyomnak.
Ha utánajárnak, megtalálták volna, hogy ki tört be.
Messias őrmester volt, két másik rendőr társaságában.
Több mint 30 rendőr vonult ki a helyszínre,
és elvégezték a szokásos átfésülést.
Miért nem tudta a rendőrség,
hogy ő maguk törtek be az építési területre?
Mert az őrmester nem írta bele a jelentésébe.
Szóval mi a kiút?
Nyomást gyakorolnak egy írástudatlan, ijedt emberre, hogy ő
végig letagadja az egészet.
És így is tett.
A BÍRÓ MA DÖNT APA ÉS MOSTOHAANYA SZABADON ENGEDÉSÉRŐL
A FELLEBBVITELI BÍRÓSÁG DÖNT A VÉDELEM HABEAS CORPUS INDÍTVÁNYÁRÓL
A BÍRÓ SZERINT AZ ELZÁRÁST NEM LEHET PUSZTÁN GYANÚRA ALAPOZNI
Éjszaka fél háromkor Alexandre egy hét után szabadul a börtönből.
Hála Istennek.
Kommandósok kísérik a párt az igazságügyi orvostani intézetbe,
ahol szabadon engedik őket.
Itt találkoztam velük először.
Meglepett, hogy nevetni kezdtek.
Úgy beszélgettek, mintha mi se történt volna.
Megkérdeztem a férfit,
hogy mit nevet, hisz meghalt a kislánya.
A párt biztonságos helyre szállítják.
Úgy véljük, nem jelentenek veszélyt vagy kockázatot.
2008. ÁPRILIS 18.
Aznap, amikor behozták a párt, hogy vallomást tegyenek,
teljesen körbevették az épületet
a riporterek, operatőrök,
fotósok és helikopterek.
Egy olyan dolgot is megtettek, amit soha nem láttam azelőtt.
A pár meghallgatását április 18-ára tűzték ki,
ami az áldozat hatodik születésnapja lett volna.
Boldog szülinapot
Teljes véletlen volt, hogy aznapra tűztem ki a kihallgatást.
Aki azt hiszi, direkt volt,
az téved.
Gondolom, ez egy stratégia volt…
KÉPVISELŐ
hogy felhúzzák az érzelmeiket. Ez egy kihallgatási technika.
Gyakori eljárás.
Hallottak a „jó zsaru, rossz zsaru” módszerről?
Még a gyerekek is ismerik.
Nem tartották titokban a dolgot. Nyilvánosságra hozták az információt.
Még mobilvécéket is felállítottak az őrs előtt,
hogy a tömeg részt vehessen
a nyomásgyakorlásban, hogy a pár vallomást tegyen.
Több mint 20 órán át bent voltak,
és nem tettek vallomást.
A kihallgatás során Alexandre Nardoni és Anna Carolina Jatobá
tagadta, hogy közük lenne Isabella halálához.
A pár által elmesélt eseménysor és a március 29-i hazaérkezésük részletei
nem illenek a tanúvallomások és a tárgyi bizonyítékok
által bemutatott eseménysorhoz.
Alexandre Jatobá, Anna, az áldozat mostohaanyjának apja,
nem kételkedik a pár ártatlanságában.
Azt mondta: „Hihetetlen az egész.”. Mondtam neki, hogy legyen erős.
ANNA APJA
„Mindenkivel történnek nehéz dolgok, de bebizonyítjuk az ártatlanságod.”
- Mi a legnagyobb félelme? - Nincs olyan. Bizakodom.
Bebizonyítjuk, hogy nem ők tették.
ALEXANDRE APJA
- És ha a rendőrök rábizonyítják? - Nem tudom, mit fognak mondani.
Minden nap azt mondja valaki, hogy lesz egy újabb döntés,
de várnunk kell.
Nincs értelme spekulálni.
Alexandre apjának arrogáns viselkedése
és a családjának kitartó próbálkozása, hogy reflektorfénybe kerüljenek,
talán azt az érzetet keltette, hogy ők hatalmasok,
ezért megússzák.
Ezt sokszor hallom emberektől.
„Olyan gazdagok, megússzák a letartóztatást?”
Az apa és a nagyapa védőügyvédnek képzelte magát.
A mindig nyugodt és összeszedett
Antonio Nardoni adójogász irányítja a szereplőket.
Volt valami Alexandre-ben…
talán a fejtartása, vagy az arrogáns tekintete.
Az volt a benyomásom, hogy mindig azt gondolja,
akármit is teszünk, az apja mindent elsimít.
Biztonságban van, mert az apja vigyáz rá.
A kora ellenére nem felnőttként viselkedett.
Az apja intézte minden ügyét, konfliktusát, a veszekedést a feleségével.
Még a lakását is ő vette neki.
Semmit nem a saját pénzén vett,
mert nem volt neki olyan.
Még a lakberendezésről is az apja döntött.
Semmi nem volt az övé. Minden a családjáé volt.
És élvezhette az egészet, amíg jól viselkedett.
Alexandre semmit nem tudott Isabella napirendjéről.
Nem tudta, hogy hívják az óvónőjét, a gyerekorvosát.
Fizette a gyerektartást, amire a bíróság kötelezte.
Közelebbről megnézve, a kislány apja, Alexandre Nardoni élete
kudarcok sorozata,
miközben próbált a család tökéletes gyermeke lenni.
Korábban is viselkedett agresszíven,
a feleségével és Isabella édesanyjával szemben is.
Idővel egyre agresszívebb lett.
Mondjon valamit!
Beszéljen a sajtóval!
Alexandre?
Alexandre, hogy vannak a gyerekei?
Csak egy régi rendőrségi feljelentésre emlékszem,
amit Ana Carolina Oliveira tett ellene,
állítva, hogy Alexandre megfenyegette, amikor Isabella 16 hónapos volt,
mert Ana az engedélye nélkül íratta be Isabellát bölcsődébe.
Muszáj volt feljelentést tennünk, mert állandóan fenyegetett.
Meg akart ölni engem.
Igen. Azt mondta, hogy megöl.
JOGOSÍTVÁNY
Talán néha elfenekelte a gyerekeket,
de semmi szokatlant nem tett.
Főleg Isabellával. Soha nem bántotta.
Ezt Isabella anyja is megerősíti.
Mi hiányzik a média tudósításaiból? A pár változata a történtekről.
Ki ne emlékezne Nardoniék híres interjújára a Fantástico műsorban?
Az volt a legnézettebb brazil tévéműsor.
Megkerestük Antonio Nardonit.
„Antonio úr, interjút szeretnénk készíteni a fiáékkal.”
Éjszaka hívott vissza,
hogy elmondja, benne vannak.
Ez hatalmas szám volt.
Súlyos bűnténnyel vádolják önt. Milyen érzés szembenézni ezzel?
Egy katasztrófa volt.
Bajba keverték magukat, mert össze-vissza beszéltek,
és egyáltalán nem tudtak érvelni.
A riporter kihasználta ezt.
Hogyan érzik magukat Isabella tragikus halála után?
Nagy fájdalmat élünk át.
Amiatt, amit az emberek mondanak rólunk,
hogy elítélnek, bűnösnek tartanak,
pedig ártatlanok vagyunk.
Értem.
Mit mondhatnék? A feleségemmel…
Hogy is mondjam? Család vagyunk, mint bármelyik.
Nagyon kötődünk egymáshoz.
Nagyon összetartó család vagyunk, érti?
Az interjú minden kétséget eloszlatott.
Teljesen biztosak voltunk benne.
A nő gyerekesen és röhejesen sírt.
Úgy tett, mintha sírna. Egy gyerek is jobban csinálja.
Egy könnycseppet sem ejtett.
„Egy család voltunk.”
És akkor? Nekem is van családom.
Sok család ül egy asztalnál, aztán egy szép napon leszúrják egymást.
Egy másik dolog is megragadta a nézők figyelmét.
Amikor Alexandre beszélni próbált,
a mostohaanya mindig közbevágott,
mielőtt befejezhette volna a mondatát.
Nem tudják, kik vagyunk igazából. Mármint…
Főleg abból ismernek, amit a médián keresztül látnak, ami főleg…
A nagy része annak, amit rólunk mondanak, kitaláció.
Senki nem ismeri valójában a családunkat. Senki nem tudja, kik vagyunk igazán.
A Fantásticóban leadott interjú után sokan arra a következtetésre jutottak,
hogy Jatobá volt a vezéregyéniség.
De mélyebben megvizsgálva ez az elmélet hamisnak bizonyul.
Ő volt az, akit bántalmaztak.
Többet beszél, idegesebb, feszültebb. Nem ő irányít.
A másik fontos részlet Anna Carolina Jatobá előtörténetében,
hogy egyértelműen depresszióval küzdött.
Súlyos szülés utáni depresszióval küzdött. A kisfia tizenegy hónapos volt.
A rendetlenség a mentális állapotát tükrözte.
A lakás szinte az elme lenyomata.
Nem volt jól.
Rosszul volt, szenvedett. Ki mondta, hogy boldog volt?
Megfogták egymás kezét a boltban? Na és aztán?
El volt vágva a barátaitól.
Soha nem lógott a barátaival, nem hívták telefonon.
Egyetlen barátját sem találtuk.
Tegyük fel, hogy egy normális párról van szó,
akik nem erőszakos, kegyetlen emberek.
Egyikük egyszer csak elvesztette a fejét, és bántalmazta a gyereket.
Tegyük fel egy pillanatra, hogy a támadással nem akarta megölni,
de ez lett a vége.
Így már nem csak az elkövetett hibákról van szó,
hanem egy elvetemült emberről, aki bűnt követett el, majd el akarta titkolni.
Nem tudom, valójában mi történt.
A bűntény helyszínén rögtön megragadták a figyelmem
a vérfoltok.
Két okból is. Először is a morfológiájuk miatt.
Láttam, hogy megpróbálták eltávolítani őket,
feltörölni a várnyomokat.
De tökéletesen láthatóak voltak.
A vérnyomok kijelöltek egy utat az ajtótól
a díványig.
Az ajtó előtti vérnyomok elhelyezkedése
arra engedett következtetni, hogy Isabellát
érkezésekor kézben hozták.
Nem a saját lábán jött be.
A vércseppek közti távolság egy felnőtt lépteinek felelt meg.
A vérnyomok mintázata az apával egymagas felnőttre utalt.
Tegyük fel, hogy minden erejét beleadva Anna cipelte a lányt.
Így a vérnyomoknak más lenne az elrendeződése,
kisebb testmagasságnak felelnének meg.
Itt, a dívány mellett
több más vérnyom is volt,
nem csak az, ami az ajtó felől vezetett ide.
A vérnyomok útját követve
egyenesen a hálóba érünk, ahol a többi gyerek aludt.
Az ágy és a takarók össze voltak gyűrve.
Itt is voltak vércseppek.
A lakásban talált utolsó vércsepp pedig
az ablakpárkányon volt.
A mosogató tele volt edényekkel,
de így is észrevettem egy ollót.
Azt gondoltam, hogy könnyen lehet,
hogy azzal vágták el a biztonsági hálót.
Az ollóba szorulva megtaláltuk a biztonsági háló egy darabját.
Sok játék volt az ágyán.
Be volt vetve az ágy, és érintetlen volt.
Ráadásul az ágy tetején feküdt egy rajz, amit Isabella készített.
Ez kizárja azt, hogy az apa lefektette volna Isabellát az ágyba.
Ez az állítás nagyon zavart engem.
Miért hazudott az apa?
TÖRVÉNYSZÉKI NYOMOZATI SZAKFELÜGYELET
Beidézték a vádlottakat,
hogy vegyenek részt a helyszín rekonstrukciójában
2008. április 27-e, vasárnap reggel.
A kriminológiai csapat teljes mértékben újra akarta alkotni
a változatot, ami a vádlottak szerint alátámasztotta az ő igazukat.
De ők megtagadták a részvételt.
Azt mondták, nem adnak bizonyítékot önmaguk ellen.
2008. ÁPRILIS 27.
A rendőrfőnök hivatalosan kérte, hogy Maurício bíró
tiltsa ki a légiforgalmat két kilométeres körzetből.
De a sajtó kitalált egy megoldást.
Kibérelték a környező lakások erkélyeit,
és ott helyezték el a riportereiket és bemondóikat,
erős kamerákkal, amikkel fel tudták venni a rekonstrukciót.
Majdnem tíz órán keresztül tíz szakember dolgozott
az épületben, ahol március 29-én megtörtént a bűntény.
A rekonstrukció segítségével megállapítottuk az események sorrendjét.
Meghatároztuk az időbeli sorrendjüket, ami rendkívül fontos volt.
Átnéztünk minden információt, amit addig
a nyomozás kezdete óta nem ellenőriztek.
Például az autójukban volt GPS-berendezés.
Meg tudtuk állapítani, hogy az autót pontosan mikor állították le.
Minden 23:36 után történt.
Felmentek az emeletre. Bementek a lakásba.
Minden ezen a 15 perces időablakon belül történt.
23:49-kor
a portás ütközésszerű robajt hall.
Azonnal kimegy, és felhívja a közös képviselőt.
Az meg kétségbeesve hívja a rendőrséget.
A központba pontosan 23:50-kor érkezik a hívás.
Megvan a felvétel a közös képviselő és a diszpécser beszélgetéséről.
Betörő van az épületben! Kidobott egy gyereket!
A felvétel alapján azonosítani tudjuk a pontos pillanatot,
amikor a vádlott megérkezik, hogy megnézze a testet.
Ez 23:50 után pár másodperccel történt.
Tehát egy perccel azután, hogy Isabellát ledobták,
a vádlott már a teste mellett volt.
Eközben Ana a lakásból telefonált.
Anna először az apját hívta.
Nagyon rövid hívás volt, pár másodperc.
Aztán hat másodperc után felhívta az apósát.
Az se tartott sokkal tovább.
Miközben telefonált, Isabella már a füvön feküdt.
Aközben beszélt az apjával és az apósával,
hogy a közös képviselő a rendőrséggel volt a vonalban.
Anna az emeletről telefonált.
Ha lett volna egy harmadik ember, az ott lett volna vele.
Azt mondták, visszamentek az autóhoz.
A kislány aludt,
ezért visszamentek az autóba a többi gyerekért,
és csak a lakásba belépve vették észre, hogy Isabella nincs ott.
A vádlottak elbeszélése alapján logikus lenne,
hogy Alexandre éjfél után ér a földszintre.
Így a rekonstrukció kulcsfontosságú volt az idővonal kialakításához.
Megbilincselték Alexandre Nardonit és Anna Carolina Jatobát.
Előzetes letartóztatásukat szerdán rendelték el.
Most, este 22:33-kor
a párt a 9-es rendőrőrsre szállítják.
Ott van Alexandre Nardoni…
…az autó hátsó ülésén.
Alexandre-t ezzel az autóval viszik el.
Anna Carolina Jatobát a különleges egység autójában szállítják.
Parancsot kaptunk, hogy az épületbe hatolva
tartóztassuk le őket, amit a tömeg megtapsolt.
Lényegében azért kellett a kíséretünk, hogy ne lincseljék meg őket.
A rendőrségre is kaotikus körülmények között érkeztek.
A riporterek mellett a bámészkodók tömege is látni akarta a párt.
Hátul.
A bíró parancsát
hamar eljuttatták a médiacsatornákhoz.
A párt letartóztató rendőrök
eltávolították az ablak sötétítését az autó hátulsó feléből,
ahol a foglyok utaznak.
Ez nyilván szándékos volt.
A rendőrök el is mondták a riportereknek és az operatőröknek,
hogy ajándékot kapnak tőlük.
És mindennek a tetejébe
amikor a rendőrőrsre értek, az autóban kellett várakozniuk
nyitott ajtóval, így bárki fényképezhetett,
mintha vadásztrófeák lettek volna,
amiket a rendőrség ejtett el.
Megy a felvétel.
- Uram… - Mondjon már valamit, az istenit!
Hagyja abba! Elég!
Elnézést, emberek!
Óvatosan!
A rendőrség nem akadályozhatja a sajtó munkáját.
Az az igazság, hogy nem volt értelme elsietni.
Már letartóztatásban voltak. Azért voltunk ott, hogy megvédjük őket.
Nem akartam elsietni, csak hogy a sajtó ne vegye őket.
Ha lefilmezték őket, az az ő dolguk.
A PÁR DÜHÖS TÖMEG ELŐTT ADJA FEL MAGÁT
A BÍRÓ ELFOGADJA A VÁDAKAT ÉS ESTE 6 KÖRÜL LETARTÓZTATÁST RENDEL EL
A sajtó a szenzációt hajhássza.
És néha, a pillanat hevében,
hogy gyorsan lehozzák a történetet, és ők legyenek az elsők,
önhibájukon kívül bazári látványosságot csinálhatnak egy helyzetből.
Kihasználják az embereket?
Ezt nem tudom megmondani.
De biztos, hogy ez az eset az egész országot megindította.
Mintha katarzist élt volna át a társadalom az ügy kapcsán.
Ez az ügy kétségtelenül szimbolizálja
a média és a büntető igazságszolgáltatás komplex viszonyát.
Ez nagyon régre visszanyúlik.
Az inkvizíció idején tömegek gyűltek össze a tereken,
hogy megnézzék a nyilvános kivégzéseket.
Ez kielégítő érzés volt az embereknek,
amit a vélt igazság érzete okozott, függetlenül attól, hogy kit vádoltak,
vagy milyen bizonyíték vezetett a kivégzésekhez.
Az emberek a történelem során mindig élénken érdeklődtek
a büntető igazságszolgáltatás iránt.
Ez a bűntény középosztálybeli emberekről szólt,
ami nagy hatással van a közvéleményre.
Így a középosztálybeli közönség,
ami a közvéleményt jelenti,
így vagy úgy, de el tudja képzelni magát
ugyanebben a helyzetben.
„Én is élhetnék abban a lakásban.
Így valahogy bevonódom az ügybe.
Többet akarok tudni róla.”
Ez a jó nézettség receptje.
Néhány médium minden határt átlépett.
Teljesen megfeledkeztek a felelősségükről.
Hogyan végezhetnek a hangon közvetett vizsgálatot
a valódi emberek tesztelése helyett?
Hazugságvizsgálóval készítettek híradást…
Ezzel nem értek egyet.
KALIBRÁLÁS
A FANTÁSTICO MÁSODIK TÖRTÉNETE
…amit az emberek mondanak rólunk,
hogy elítélnek, bűnösnek tartanak,
pedig ártatlanok vagyunk.
HAZUGSÁG
Nem én voltam a történet producere, és én nem adtam volna ki.
Nem értek egyet vele.
SZUPERPOP LUCIANA GIMENEZZEL
Francisco Cembranelli úr, köszönöm szépen, hogy interjút ad!
Köszönöm, örülök, hogy itt lehetek.
Cembranellit nemzeti hősnek tartották.
- Hogy van? - Üdv!
Hogy szólítsam? Francisconak, Chiconak, Cembranellinek?
- Általában Cembranellinek hívnak. - Rendben.
Ragadjuk torkon az ügyet!
Francisco Cembranelli ügyész úr hírnevét
a közvéleményt megmozgató ügyeken dolgozva szerezte.
A Nardoni-ügy során lett szupersztár.
Volt ennek személyes hatása önre?
Zaklatták önt? A családját, a gyerekeit?
Miken kellett keresztülmennie?
Megszólítanak az emberek az utcán.
Nem tudom, hogy kezeljem, visszahúzódó vagyok.
Nem vagyok celeb.
Ugyanott végzem ugyanazt a munkát, mint azelőtt.
De látom, hogy…
Őszintén szólva készen álltam esküdtszék elé vinni az ügyet.
2008-ban, három hónappal az események után.
Ezt mondtam az újságíróknak, akik megkérdezték,
hogy mire van szüksége a vádnak, hogy esküdtszék elé vigye az ügyet?
Azt mondtam, semmire, csak a bíró parancsára,
és össze tudjuk hívni az esküdtszéket a bizonyítékokkal.
Elég, hogy elítéljék őket.
A vád előnyt akar kovácsolni a hangzavarból.
Mert egyszerűbb elérni a kívánt eredményt,
amikor a hangzavar még hatással van a per és a nyomozás tempójára.
Az emberek képeket és leveleket küldtek,
szívhez szóló üzeneteket.
Akkor értettem meg, hogy mekkorára nőtt az egész,
amikor megható leveleket kaptam,
amiben leírták az emberek,
hogyan értelmezték és vették magukra a történetet.
Volt, aki emiatt nevezte el Isabellának a gyermekét.
Ezek a levelek nagyon megindítottak.
Nézzék!
„Nem ismerjük egymást. Rosana vagyok, negyvenhét éves,
három gyermek anyja.
2008. március 29-e óta
elkerülhetetlenül barátok lettünk.
Amikor hallottam Isabella tragédiájáról,
a helyedbe képzeltem magam.
Azóta több álmatlan éjszakám is volt,
amikor rád és az édes kislányodra gondoltam.
Csak elképzelni tudom a fájdalmadat.
De tudom, hogy sosem fogom átérezni.
Azon gondolkodtam, mit tehetek, hogy segítsek neked, így április 18-án,
ami Isabella mellett az én születésnapom is,
készítettem egy transzparenst Nardoniék büntetlensége ellen.
Azóta több tüntetésen is voltam, a tárgyalás napján is ott voltam.
A bíróság előtt álltam, amíg ítéletet nem hirdettek.”
MINDÖRÖKKÉ ISABELLA
Végig nagyon feszülten vártuk.
Mert minden nap, minden héten, minden hónapban
új híreket kaptunk.
Tudni akartuk, hogy megy a nyomozás.
Két teljes éven át szenvedtünk.
A tárgyalás estéje…
életem legrosszabb estéje volt.
Megállt az idő, nem akart eljönni az a nap.
A mai nap kezdődik
Alexandre Nardoni és Anna Carolina Jatobá tárgyalása,
akiket Isabella 2008. márciusi halála miatt vádolnak.
Kevés per kapott akkora figyelmet Brazília történetében,
mint a Nardoni páré.
Jelentős hírverés övezi
ezt a széles körben sugárzott pert.
Őrület volt a tárgyalásnál.
A bíróság épülete előtti járdát teljesen elfoglalta a tömeg.
Megrémített az a tömeg.
Nagyon sok ember volt ott, számtalan sajtócsapat.
Alig mertem keresztülmenni köztük.
Az járt a fejemben: „Mit keresek itt?”.
A NARDONIK A TÁRGYALÁS ELŐESTÉJÉN CSERÉLNEK ÜGYVÉDET
A bizalom minden ügyvéd-ügyfél kapcsolat alapja.
Az élet elleni bűncselekményeknél, mint ez a gyilkosság,
az ügyfeleknek különleges szakemberre, specialistára van szükségük.
És Roberto Podval nagyon tapasztalt.
Az ország egyik legjobb ügyvédje, biztonságban érezhették magukat a kezében.
A 44 éves Roberto Podval és a 49 éves Francisco Cembranelli
ugyanarra a São Paulo-i egyetemre járt, mindketten karrierjük csúcsán állnak.
Podval dolgozott pár ellentmondásos ügyön,
és Isabelláé előtt 15-ből 13 ügyet megnyert.
Ez nyilvánvalóan vesztes ügy volt.
De ne vállaltam volna el,
csak mert félek, hogy vesztes ügy?
Igazságtalanul ítélik el őket.
De joguk van megvédeni önmagukat.
Mielőtt bevonultak a bíróságra,
az ügyvédüket, Roberto Podvalt kifütyülte a tárgyalásra váró tömeg.
Podvalt testileg bántalmazták a bíróság előtt.
Ez őrület! Az ügyvéd nem a bűntényt védi.
Sajnos eredményt követeltek az emberek a bíróság előtt.
Az érzelmeiket a mindennapi médiafigyelem kavarta fel,
amely állandóan műsoron tartotta az ügyet.
Ez a jogászhallgató vizet és ételt is hozott magával.
Korán felkelt, hogy elsőként álljon sorba.
André, honnan jöttél?
Ponte Novából, ami 800 kilométerre van. Minas Gerais állam északi részén.
Börtönben a helyük. Gyilkosok.
Bűnösök.
Bűnösök, amíg nem bizonyítják az ellenkezőjét.
Nincs bizonyíték, hogy harmadik személy járt a helyszínen. Bűnösök.
Börtönbe kell menniük. Ezek szörnyek.
Érzem, hogy ők tették.
A társadalom elítéli őket.
Aztán ott vannak az esküdtek,
akik a tárgyalás során a társadalmat képviselő civilek.
Amikor beléptek a bíróságra, hogy ítéletet mondjanak a párról,
nehéz elképzelni, hogy pártatlanok lettek volna.
REGIONÁLIS BÍRÓSÁG
Egy ilyen ügyben az esküdtek közt lenni olyan volt, mint a lottóötös.
Először regisztrálni kell esküdtnek az adott bíróságon.
Aztán ha szerencsésen az előre kiválasztottak közé kerülsz,
akkor is csak 25 lehetséges esküdt egyike vagy.
Ebből a 25-ből csak hetet választanak ki.
BÍRÓ
Cembranelli ügyész az esküdtekre nézett, akik már ekkor is nagy terhet cipeltek,
a közvélemény hatalmas terhét, és azt mondta:
„Maguk felelősek
az eredményért, és kérdőre fogja vonni önöket
a társadalom.”
Így beszél az, aki az igazságot keresi?
A védelem kérte, hogy a legfelsőbb bíróság
a pártatlanság hiánya miatt helyezze hatályon kívül az esküdteket,
az ügyet kísérő közfelháborodás miatt.
Pártatlan tárgyalást csak a Marson lehetett volna tartani.
Egész Brazília hallott erről. Nyilván hatással volt az esküdtekre.
Odaértem, vártam, és végül én tettem elsőként tanúvallomást.
Négy tanút választottam.
Az első Isabella anyja, Ana Carolina volt.
Hogy elmesélhesse a család történetét.
Mesélt a kapcsolatáról a lányával,
a volt férjével
és a mostohaanyával.
Leírta a kapcsolatukat Alexandre-val, amíg házasok voltak,
a válás után,
vagy amikor a bűntény történt.
Fontos, érzelmileg súlyos tanúvallomás volt.
Amikor a bíróságra mentem tanúvallomást tenni,
emlékszem, a bíróra néztem,
és a pár a jobbomon ült.
Nem vettem fel velük a szemkontaktust.
Nem akartam rájuk nézni.
Arra próbáltam fókuszálni, hogy a pillanatban mit kell tennem.
Próbáltam kizárni, hogy ott vannak.
Hétfőn Sandro Barbosa riporter
látta Isabella anyja, Ana Carolina de Oliveira tanúvallomását.
Sandro, mi volt a legmeghatóbb része Ana Carolina vallomásának?
Ahányszor csak eszébe jutott a lánya,
ha az anya-lánya kapcsolatról kérdezték,
elöntötték az érzelmek.
Egyszer arról mesélt, hogy a lánya szeretett volna
megtanulni írni-olvasni.
Aztán elsírta magát, ahogy eszébe jutott a lánya.
TANÚ: ISABELLA ÁLMA VOLT, HOGY OLVASSON
AZ ISKOLÁBAN OLVASNI TANULT
(A TANÚ ÚJRA SÍRNI KEZD)
Tanúvallomást tettem.
Órákon át beszéltem
az emlékeimről,
a szeretetről, az érzelmekről…
A vallomás után a bíró megkérdezi, hogy a felek elbocsátják-e a tanút.
A tanú maradhat elzárva a bíróság épületében,
de nem lehet elbocsátani, amíg a felek nem értenek egyet.
Amikor a bíró megkérdezte, hogy elbocsáthatjuk-e, beleegyeztem.
A védelem viszont nem.
A szembesítés lényege, hogy ütköztetjük a véleményeket,
a vádlottakét és az anyáét.
Ezt nagyon szeretném megtartani.
A biztonság kedvéért tettem.
Nem akartam, hogy az anya nézze a tárgyalást.
Akkoriban nagyon intenzíven támadtak emiatt.
Felkészítettem magam a helyzetre, a tárgyalásra.
Készen álltam, hogy újra szembenézzek a történtekkel.
De arra nem, hogy elzárjanak engem.
Maurício Fossen bíró megerősítette, hogy Isabella anyját elzárják
az utolsó vallomástétel végéig.
Mivel a védelem kérte, hogy az anyát zárják el
napokig ott kellett maradnia.
Az esküdteket el kell különíteni.
Érzelmileg nagyon felkavarta, ezért nagyon kényes helyzet volt.
Megölték az unokámat.
Minden nap megölik, és most a lányomat is meg akarják ölni.
Szüksége van a családja támogatására.
Ez a minimum. A család támogatása.
Itt vagyunk, támogatjuk,
de megtagadták tőle a szenvedés, a kiabálás jogát.
A lehető legtávolabb akarták tudni őt az esküdtektől.
Nagyon sokat szenvedett egyedül, abban a szobában
nélkülem és az apja nélkül.
Nem volt ott senki, hogy megnyugtassa, hogy támogassa.
Még azok, akik ételt vittek neki, se beszélhettek hozzá.
El volt különítve az esküdtektől.
Még egy szállodába se mehetett.
Végig odabent volt.
Kiléptünk a tárgyalóteremből a folyosóra,
és a folyosó túloldalán volt egy szoba,
amit hálóteremmé alakítottak.
Ő is a bíróságon kellett, hogy töltsön néhány napot.
A szobája a miénk falszomszédja volt.
Egyszer sem láttam,
de többször hallottam, hogy sír.
Nagyon szenvedett a lánya miatt. Ez nagyon megragadt bennem.
Négy napot kellett ott töltenem,
egyedül, bezárva a szobába.
Nem bírtam tovább.
Végül is a lányom tárgyalása volt.
Az életem története foszlott semmivé. És még csak nem is nézhettem.
Egy ponton valamiért feladták,
és beleegyeztek, hogy elbocsássák Ana Carolinát.
Ő végül nem is nézte a tárgyalást.
Annyira legyengült érzelmileg, hogy inkább hazament.
Oda jutottam, hogy már nem tudtam nézni.
Nagyon nehéz volt,
hogy senkivel nem tudtam beszélni.
Történtek a dolgok, de nem tudhattam róluk semmit.
Nem találkozhattam, beszélhettem senkivel.
A legnagyobb szükség órájában zártak be oda.
Az anya nem tudta megnézni
a lánya gyilkosának a tárgyalását.
Ez nagyon durva.
Nem hagyták, hogy részt vegyen valamiben,
ami talán segíthette volna a gyógyulását, hogy megértse, mi történt.
Ha én lettem volna a Nardoni pár ügyvédje,
minden egyes bizonyítékot megtámadok.
Megpróbáltam volna hitelteleníteni őket azáltal, hogy egyesével elemzem őket.
Podval remek ügyvéd,
nagyon tisztelem,
de a védekező érvelése nem volt az igazi.
Végül is nehéz feladata volt.
Biztos volt, hogy elítélik a párt.
Szerintem a védelem hibázott abban, ahogy a törvényszéki jelentést kezelte.
Akadályozzák a védelmet? Miért?
Nem állíthatom, és nem fogom állítani, hogy akadályozták a védelmet.
De elmondhatom, hogy amióta csak betettük ide a lábunkat,
számos kihívással kellett szembenéznünk.
A legelejétől követtem a Nardoni-ügyet,
mert a pár ügyvédei megkerestek, hogy csatlakozzak a csapathoz.
De megmondtam Alexandre apjának, tartsa meg a pénzét, mert bűnös a fia.
És el fogják ítélni.
Bár több dolog is volt a jelentésben, amivel nem értettem egyet.
JELENTÉS: EMBERÖLÉS
ÁLDOZAT: ISABELLA NARDONI BENYÚJTÓ: RENATA PONTES
A rendőrség, a helyszínelők, az államminisztérium…
Nem volt senkinél úgynevezett füstölgő puska.
A bizonyíték, amit senki nem tud megcáfolni.
Tehát mit tettek?
KÖZBIZTONSÁGI ÁLLAMTITKÁRSÁG
Csináltak egy kis 3D-videót,
amiben bemutatták, hogy szerintük hogy történt a bűncselekmény.
Megpróbálták bemutatni, hogy mi történt aznap éjjel.
Ez volt a füstölgő puskacsövük.
De ez valójában semmi.
Ezt csak egy ember csinálta.
AZ ÁLDOZAT BÁNTALMAZÁSÁNAK HELYSZÍNE
A videó azt rögzítette, hogy az emberek fejében mi történt.
De egy per ennél sokkal tovább megy.
Az animáció létrehozásához a tetthelyen talált bizonyítékokat
és a rekonstrukciót használtuk, amin nem voltak hajlandóak részt venni.
Elég elemünk volt, hogy kialakítsunk egy idővonalat.
Ez az igazság? Ez a törvényszék igazsága.
Elvégezték a munkát, összeállították a jelentést, és újraalkották a bűntényt
az ismereteik szerint, hogy mi hagyhatta ezeket a nyomokat.
Ez egy betegség, amit gyakran látok rendőri jelentésekben.
Sherlockizmusnak neveztem el.
A szakember mindent meg akar magyarázni.
Ha jól emlékszem, tizenhárom vérnyomot vagy vércseppet találtak.
Ezért kitaláltak egy háttértörténetet. „Innen ide ment,
aztán felkelt, és a testvérei szobájába ment.”
A vád részletes narratívát kell, hogy vigyen a tárgyalásra.
Mint egy kis film. Struktúrával, fejleményekkel…
Emiatt az esküdtek elhiszik, hogy a vád mindent tud.
De ez nem áll meg Isabella esetére.
Nem tudunk mindent.
Az áldozat hálószobája ajtaján
volt egy gyermekkéz alakú vérnyom.
Az ügyvédek megkérdezték,
hogy a videóban a gyermek miért nem érinti meg az ajtót.
Azt válaszolták, hogy azért, mert nem illett az idővonalukba.
Így felteszem a kérdést,
hogy vajon mit találtak még a helyszínelők,
ami nem illett a videón bemutatott idővonalba?
Néhány tény pontatlan egy kicsit?
Biztosan.
Például az, amikor szándékosan, erősen megüti Isabella fejét.
Nem így történt.
Ott volt Isabella.
A képen bemutatott seb található a fején.
A seb vérzett az autóban.
Ezt reagens használatával mutatták ki.
A reagens lehetővé teszi
a vérnyomok kimutatását azután is, hogy feltakarították őket.
A reagenssel mutattam ki őket.
Feltételeztem, hogy máshol is lehetnek vérnyomok,
és valóban voltak.
Ellenőriztem, hogy emberi vér.
Azt állították, hogy bántalmazás történt, és az autóban is kerestek vért.
És kiderült, az autóban talált vérről nem volt bizonyítható, hogy Isabelláé-e.
DNS-tesztet végeztek, nem volt egyértelmű az eredménye,
de férfi vérének jelenlétére utalt.
Mit bizonyít ez a vérnyom?
Hogy megtámadták Isabellát? Nem! Nem az ő vére volt.
Nem tudtuk megállapítani, hogy Isabelláé volt-e a vér,
mivel az egy másik családtag, az egyik fiú
genetikai profiljával keveredett.
Összekeveredett a vérük.
Mivel a csecsemő ülésében volt, valószínűleg a baba vére volt.
Minden elemet össze akartak kötni.
„Anyagzsebkendőbe csavarták a fejét.”
Hol a bizonyíték?
„Találtunk egy véres anyagzsebkendőt.”
De DNS-re nem tesztelték.
Tehát nem bizonyíték.
EZUTÁN ANNA JATOBÁ MEGSZORÍTJA AZ ÁLDOZAT NYAKÁT
És aztán ott van a fojtogatás. Az áldozat nyaksérülései valódiak.
A halottkém körömnyomokat talált.
A FOJTOGATÁS MIATTI FULLADÁSRA JELLEMZŐ LÉZIÓK
Nem tudják bebizonyítani, hogy Anna fojtotta meg a lányt.
Fojtogatás egyértelmű nyomait figyeltük meg.
Ebben az esetben viszont rendkívül nehéz lenne
megállapítani, hogy kinek a keze volt felelős
ezekért a nyomokért.
Ha el akarnak ítélni két embert
egy gyermek haláláért,
akkor meg kell tudni mutatni, hogy melyikük mit is tett.
Ki dobta le? Ki ölte meg? Ki ütötte meg? Ki mit tett?
Mivel tudják bizonyítani, hogy ki mit tett? Semmivel.
Csábító dolog elhinni a klasszikus mesét,
hogy a gonosz mostoha hagyja ezeket a nyomokat,
aztán Alexandre-val kitalálnak egy megoldást,
mintha egy horrorfilmben lennénk.
Megkérdeztem a szakértőt,
hogy miért mutatják a videóban, hogy a mostohaanya
fojtogatja az áldozatot,
ha az orvos szerint ez nem bizonyítható?
Egyszerű megfigyelés volt.
Alexandre Nardoni tövig rágja a körmét.
Annának viszont normális hosszúságú körmei vannak,
amik hagyhattak ilyen nyomot.
Persze néhányan megkérdőjelezik, minden hibára rámutatnak,
de a világ minden nyomozásának vannak hibái.
Ezután azt mondtam a bíróságnak,
„A jelentést az elismert São Paulo-i törvényszéki orvostani intézet,
és az állami kórház állította ki.
De Podval úr, aki sosem járt orvosi egyetemre…
A csapatában senki nem ért a törvényszéki orvostanhoz,
mégis cáfolják az állításokat.
Kiben bíznak inkább?”.
Vannak szülők, akik szerint meg szabad pofozni a gyerekeket.
Mondjuk, hogy egy ilyen szülő megpofozza a gyerekét, a gyerek elesik,
beveri a fejét valamibe, és meghal.
Ebben az elméletben mondjuk, hogy az apa azt gondolta:
„A kurva életbe! Most mihez kezdjek?”.
Ezután balesetet próbál rendezni.
Hirtelen leáll az agya, nem képes kritikus gondolkodásra,
nem tud a következményekre gondolni, ezért ösztönösen, agresszíven cselekszik.
Van erre egy francia kifejezés.
Folie à deux.
Közös őrület.
Ez többek között a Nardonikra is nagyon jellemző volt.
Nem pszichopaták. Az a profil nem illik rájuk.
Az emberek sokkal többek a bűnnél, amit elkövetnek.
Bizonyítani tudjuk,
hogy mindketten egyenlő mértékben vettek részt benne.
Egyenlő mértékben felelősek a haláláért.
És akárhogy is próbálják az emberek előadni ezt,
nem távolíthatják el a párt a bűncselekmény helyszínéről
a zuhanás pillanatában.
Akárhogy is nézzük,
a zuhanás pillanatában csak ott tartózkodhattak.
A per ötödik, utolsó napjába lép, és nincs kitűzve záródátum.
A védelem és az ügyészség csatája után
az esküdtek egy titkos szobába gyűlnek a bíróval, az ügyésszel és az ügyvédekkel.
A bíróság előtt váró tömeg,
amely azt várja, hogy a bíró mikrofonba mondja az ítéletet,
nem fogad el felmentő ítéletet.
A bírónak volt…
képe
hangszórókat kihelyeztetni az utcára,
hogy azokon közvetítse az ítéletet,
ez agresszív és ellenséges lépés volt ezekkel az emberekkel szemben.
Hisz ő egy bíró!
Az esküdtek döntésének a bejelentését
hangrendszeren keresztül várjuk,
hogy az itt, a bíróság előtt álló tömeg
is élőben hallgassa azt,
amikor Maurício Fossen bíró felolvassa a tárgyalóteremben.
Beolvasta volna a média az ítéletem, vagy a saját verzióját mutatja be?
Minden csatorna kitalált volna egy változatot, hogy mit mondtam.
Ezt mind átgondoltam.
Figyelemre méltó, hogy az emberek nem hajlandóak távozni.
Az emberek érzelmileg bevonódtak az egészbe.
Egész Brazíliával együtt vártam a döntést.
Aztán az utolsó pár percben
a férjemmel voltam.
A karját fogtam, kéz a kézben álltunk,
úgy vártuk az ítéletet.
Idegőrlő volt a csend.
Amikor Fossen bíró bejelentette, hogy bűnösnek találták őket,
nem tudom, hogy nem törtem el a férjem kezét.
A következő büntetéseket szabom ki:
Alexandre Alves Nardonit
harmincegy év, egy hónap és tíz év börtönre ítélem
egy 14 év alatti személy meggyilkolásáért, három súlyosbító körülménnyel,
amit tovább súlyosbít, hogy az áldozat a gyermeke volt,
valamint nyolc hónap elzárásra a bizonyítékok manipulálásának bűnéért.
Anna Carolina Trotta Peixoto Jatobá vádlottat
huszonhat év és nyolc hónap börtönre ítélem
egy 14 év alatti személy meggyilkolásáért, három súlyosbító körülménnyel…
Egyre csak sírtam,
mert ez…
az igazságszolgáltatás volt, amire oly régóta vágytam.
A gyilkosok elítélése,
amit Maurício Fossen bíró a santanai bíróságon jelentett be,
megkönnyebbülést és nyugalmat hozott
a felháborodott népnek, amely igazságszolgáltatásra szomjazott.
A tévében néztem az ítélethirdetést.
Élőben közvetítették.
Olyan volt, mint a focivébé döntője.
Isabella!
Ez nem ünnepi pillanat volt.
Csak igazságszolgáltatást akartam. És megkaptam.
A férfit 31, a nőt 26 évre ítélték,
ez kielégítette a pert követő tömeget.
Reményt kelt bennünk, brazilokban. Bizalmat az igazságszolgáltatásban.
Ez a legkevesebb, amit az anyáért tehettek.
Örülök. Megbékélt a lelkem.
Igazságot!
Gyilkosok!
Miközben a tömeg kint kiabált,
a tárgyalóterem szomorú csendje fülsiketítő volt.
Nyomott volt a hangulat.
Nehéz volt levegőt venni, mert ki győzött itt igazán?
Senki nem ünnepelt.
Bent senki nem mosolygott.
Két éve ítélték el őket.
Hisz abban, hogy fellebbezhet a döntés ellen?
Ebben az országban nehéz bármiben hinni. De én tovább hiszek.
Itt volt egy háromgyermekes pár,
két közös, és egy, aki az apáé.
Békésen éltek.
Vannak videók, amiken a parkban sétálnak, ilyesmik.
Aztán egy napon hazaérnek, felmennek az emeletre,
veszekednek, megütik az egyik gyereket,
egy ollóval lyukat vágnak a biztonsági hálóba,
és kidobják a lányukat az ablakon.
Ezt teljesen hihető sztorinak tartották.
Egy pár tagjait több mint 30, illetve 26 év börtönre ítélték,
de nem tudják eldönteni, hogy ki mit tett.
Nem kételkedem, hogy az előadott események ebben a formában nem történtek meg.
Ez kétségtelen.
Elmondom ma, és néhány év múlva hivatkozhatnak rá.
Ez volt Isabella Nardoni ügyében az első és egyetlen tárgyalás.
Nem lesz második.
ALEXANDRE NARDONI ÉS ANNA CAROLINA JATOBÁ 2008 ÓTA BÖRTÖNBEN VAN
TAGADJÁK A BŰNÖSSÉGÜKET
Ha végig kitartanak egy hazugság mellett,
akkor el kell gondolkodnunk, hogy a férj és a feleség között
van-e valamilyen egyezség,
ami lehetővé tette,
hogy eltűrjék a letartóztatást annak hatásával az egész családjukra,
miközben továbbra is ragaszkodnak az ártatlanságukhoz.
Gondolom, az emberek azt várták, hogy idővel
az apa vagy a mostoha
vallomást tesz, és elmondja, hogy valójában mi történt.
A lehető legrövidebb büntetést akarják.
Fiatalok még.
Előttük áll az élet, ha kiszabadulnak.
Mi maradt belőle?
Ha szabadul, tükörbe néz majd, és azt kérdi: „Gyilkos vagyok?
Megöltem a lányomat?”.
Hogy nézhet a fia szemébe, és mondhatja neki, hogy megölte a nővérét?
Talán a legkevésbé drámai megközelítés, hogy egy hatalmas…
tragédia, jogi hiba áldozatának tartják magukat.
Mintha olyasmiért fizetne, amit nem követett el.
Ez erőt adhat, hogy tovább éljen,
anélkül, hogy visszanézne.
Ha tényleg bűnösök, ahogy az ítélet mondja,
érthető, hogy nem vallanak,
mert ha bevallanák, akkor elveszítenének minden szimpátiát, amivel még bírnak.
A kétséget, hogy talán igazságtalanul ítélték el őket.
Mindketten bűnösök, akkor is, ha a bűnük csupán a hallgatás.
Nagyon valószínűtlen, hogy ilyen bűntény összejátszás nélkül valósul meg.
Az egész történet arra mutat, hogy bűntársak.
A kriminológia történetében soha nem hallottam olyan párról,
akiket elítéltek, több mint tíz évre börtönbe zártak,
és nem csak végig hangoztatták ártatlanságukat, de együtt is maradtak.
Nyilvánvaló, hogy bármelyikük
szabadulhatott volna,
ha beárulja a másikat.
Egy kérdés marad.
Szenvedne a mostohaanya olyan bűnért, amit nem követett el?
Találkoztam Jatobával, Anna apjával, a bíróságon.
Összefutottunk, és ezt mondtam:
„Jatobá úr, kérje meg, hogy tegyen vallomást!
Mondja meg a lányának!”.
Azt válaszolta: „Rosa asszony, megkértem, de nem engedik.
Nem engedik.”.
Ezt mondta, a saját fülemmel hallottam.
A pénzügyi hatalomgyakorlás az ügy kulcseleme.
Erről nem gyakran hallunk, de létezik.
A nő döntéseit a pénzen keresztül irányítják,
még ahhoz is pénzt kell kérnie, hogy tisztasági betétet vegyen.
Az önállóság hiánya az ilyesmiben rendkívül megalázó bármely nőnek.
Pénzügyi támogatás nélkül magánügyvédre se lett volna pénze,
se gyermekei ellátására.
Az, hogy párként együtt maradnak, bonyolult döntés.
Senki nem olyan naiv, hogy elhiggye, 14 év után
még egy romantikus tündérmesében élnek.
2023 JÚNIUSÁBAN ANNA CAROLINA JATOBÁT PRÓBAIDŐRE SZABADON ENGEDTÉK,
AZ ÍTÉLET TOVÁBBI RÉSZÉT HÁZI ŐRIZETBEN TÖLTI.
ALEXANDRE-T 2019-BEN FELTÉTELESEN PRÓBÁRA BOCSÁTOTTÁK,
IDŐSZAKOSAN ELHAGYHATJA A BÖRTÖNT.
Azután, hogy…
Isabella meghalt, és a per után…
Új kezdetre volt szükségem.
Hálás vagyok Istennek, hogy találkozhattam a mostani férjemmel,
aki egy fantasztikus ember.
Ő elfogadta a történetemet.
Úgy kezdett velem kapcsolatba, hogy tudta, nem lesz egyszerű.
És vele újjáépítettem az életem.
Mellette…
újra átélhettem az anyaság örömét.
Ez volt az álmom.
Mindig is újra anya akartam lenni.
Ez egy olyan célom volt, amit el tudtam érni.
Érzelmileg nagyon megterhelő volt a terhesség.
Amint teherbe estem, minden emlék kezdett visszajönni.
Maria Fernandával kicsivel egyszerűbb volt a terhesség,
miután Miguelt már megszültem.
Ma nem vagyok
olyan anya, aki burokba zárja a gyerekeit.
Nem teszem az ő vállukra
annak a terhét, hogy a testvérük
ilyen sokat szenvedett.
Sokáig, amikor este lefeküdtem
azt gondoltam, hogy szeretnék
találkozni vele, ebben a világban, vagy máshol.
„Ígértem valamit, és beteljesítettem. Most ideje újrakezdeni.”
A NARDONI ÉS A JATOBÁ CSALÁD MEGTAGADTA AZ INTERJÚKÉRELMÜNKET
ILANA CASOY ÉS ROGÉRIO PAGNAN KÖNYVEI ALAPJÁN
A feliratot fordította: Kalmár Dávid