Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Politiet. Hva er problemet? -Herregud!
Det er en innbruddstyv i bygningen! Han har kastet et barn derfra!
Fra hvilken adresse? Høyde, mener jeg.
Fra sjette etasje. Herregud! Noen har kastet et barn.
Det er en innbruddstyv i bygningen. Herregud!
Jøye meg.
-For Guds skyld! -Jeg loggfører hendelsen.
-Kan du høre meg? -Ja. Hjelpen er på vei.
Jenta ble funnet på gressplenen.
Sikkerhetsnettet som var på Isabellas soveromsvindu,
ble fjernet med kniv og saks.
Vi pleide å tenke: "Det er vårt livs kjærlighet.
De har kastet vårt livs kjærlighet gjennom et vindu."
…i forventning om å høre uttalelsene fra faren og stemoren.
De var i leiligheten.
Politiet er sikre på det.
Folk så sine nærmeste i offeret.
Jeg hadde aldri sett en sak som rørte folkeopinionen så mye.
-De laget et spetakkel av det. -Hva faen?
Rettferdighet!
De vet altså alt.
Men ikke i Isabellas tilfelle.
Vi vet ikke alt.
Det var atypisk. Ulikt noe politiet hadde opplevd før.
Moren etterlot jenta der i live og hentet henne død.
De fabrikkerte fakta for å roe ned samfunnet.
Hva med betydelige bevis?
Hvem drepte jenta?
Den perfekte forbrytelse finnes ikke selv om den er planlagt.
Løgner pleier å avdekkes.
Unnskyld oss!
Rettsvesenet vårt var ikke forberedt på en så viktig sak.
Så startet politiet å etterforske, og nyhetene begynte å komme ut.
Det var mange overraskelser og sjokkerende fakta.
ISABELLA NARDONI-SAKEN LIVET SOM BLE FOR KORT
-Dette er vakkert. -Det er så mange bilder av deg.
-Se, Gi. Begge to. -Sankthansfestivalen.
Jeg er Isabellas kusine. Jeg var fire måneder eldre enn henne.
GIOVANNA OLIVEIRA ISABELLAS KUSINE
Der, ja.
Vi var uadskillelige.
Foreldrene våre var veldig unge da de fikk oss, så vi hadde bare hverandre.
Jeg var mye roligere enn henne.
Hun hadde en sterkere personlighet.
Hun var mer…
-Urolig. -Ja, akkurat.
Jeg var roligere.
Hun kjempet for det hun ville ha, mens du…
Jeg godtok lettere et nei.
Jeg var 17 år da jeg ble gravid. Jeg gikk fortsatt på skolen.
Vi ble satt ut.
-Broren min, som er faren hennes… -Faren min.
Han gjorde partneren gravid noen måneder før.
Jeg var så glad for å bli bestemor. Jeg visste ikke hva kjønnet ville bli.
Det var da vi fikk høre om Carolina. Det var annerledes, for hun var bare 17.
Vi ble skilt da hun var elleve måneder gammel.
I løpet av de neste fire årene hadde vi både opp- og nedturer.
I begynnelsen var forholdet vårt typisk for skilte foreldre.
Vi kom overens, men det ble vanskeligere etter at han traff Jatobá.
Vi snakket ikke så mye sammen,
men jeg merket at hun ble mer moden etter at hun fikk barn selv.
Isabella forgudet søsknene sine.
Hun likte å være sammen med dem.
For en mor som lar ungen være hos faren i helgene,
er det godt å vite at hun liker søsknene.
Jeg ville at hun skulle ta del i det.
De var en del av livet hennes, så hun måtte oppleve det.
Mitt siste minne om henne…
Den fredagen hun dro til faren.
29. MARS 2008 NORD FOR SÃO PAULO
Den dagen da ulykken fant sted,
hadde vært en ellers ganske vanlig dag.
Det var en lørdag. Jeg var sammen med noen venner.
Vi var på en grillfest, og telefonen min ringte.
"Mamma, Isa har vært i en ulykke."
"Hva mener du?" "Hun falt ned fra bygningen."
"Hvor hen?" "Hun er hos Alexandre."
"Hun falt, hun falt."
Det var tåke den kvelden. Alt var stille.
Så begynte vi å høre bråk i naboleiligheten.
Da vi la oss, hørte vi et par krangle.
Krangelen varte bare i 15-20 minutter.
Så ble det rolig igjen.
Rett etter det hørte vi noen i første etasje
som ropte: "De har kastet Isabella! Hjelp! De har kastet Isabella!"
Jeg sa: "La oss gå ned og se om vi kan hjelpe."
Jeg gikk mot Isabella. Hun lå på gresset.
Inngangsdøren i farget glass var rett bak oss.
Da jeg satte meg på huk for å sjekke om hun hadde puls,
kom Alexandre Nardoni ut gjennom døra.
Han sa: "Det er en fyr i leiligheten min. Han kastet henne ut av vinduet."
Han sa noen i leiligheten hans hadde kastet ungen gjennom vinduet.
Han sa personen bar svart skjorte, og dørvakten var kledd i svart.
Vi skiftet ut av pysjen og dro. Turen dit føltes som en evighet.
Bilturen varte fem minutter, men den føltes som fem timer.
Vi ba på veien dit,
for vi kunne ikke forestille oss hva som hadde skjedd.
Vi visste det ikke.
Det var kaos da vi ankom. Mange politibetjenter og sånt.
Mannen min prøvde å dra inn med bil, men politiet sa nei.
Så jeg gikk ut av bilen og løp ned gaten.
Jeg husker at jeg forlot bilen i fart.
Jeg åpnet døra og løp inn.
Da jeg kom dit, lå hun på bakken.
Hun pustet veldig sakte.
Jeg tenkte ikke engang på hva, hvorfor eller hvordan det hadde skjedd.
Jeg ville bare at hun skulle få hjelp så fort som mulig,
så jeg ble ved hennes side hele tiden.
Jeg var litt lettet, for hun pustet fortsatt.
29-årige Alexandre Alves kom hjem med Isabella,
hans nåværende kone, en treåring og en elleve måneder gammel baby.
De kjørte inn denne garasjeporten. Det var kaldt den kvelden.
Kilder hevder at rett etter han parkerte,
tok han med seksåringen til leiligheten deres i sjette etasje.
Den nye bygningen er trygg og har sikkerhetsnett på hvert vindu.
Ifølge samme kilder kom han ned like etter
for å hente de andre barna, og jenta ble funnet på denne gressplenen.
Jeg husker at jeg prøvde å komme inn i ambulansen
for å være ved hennes side, men de lot meg ikke sitte baki,
så jeg satte meg foran.
Jeg husker at jeg var inne i ambulansen
og forlot åstedet.
Da vi kom til sykehuset, trodde vi det bare var en ulykke.
Jeg klemte datteren min
da legen kom for å snakke med oss.
Det tok ikke lang tid
før legen kom ut for å fortelle at hun ikke hadde klart seg,
og at vi kunne gå inn på soverommet.
Det tok dessverre ikke lang tid.
I det hele tatt.
Alle brøt sammen.
Carolina gled ned veggene til gulvet, så jeg gikk bort og holdt rundt henne.
Hun så på meg og sa: "Mamma, hvorfor skjedde dette med meg?"
Jeg hadde ikke ord. Hva skulle jeg si? Hun hadde nettopp mistet datteren sin.
Etter en stund kunne jeg bare si: "Skatt, vi må gi slipp på henne
så hun kan komme seg videre."
Da jeg endelig innså at hun ikke hadde klart seg,
kunne jeg bare hviske i øret hennes:
"Gå i fred.
Jeg skal ta meg av alt her."
Det var mine siste ord til henne.
Så startet politiet å etterforske,
og nyheter og utviklinger begynte å komme for en dag.
Det var mange overraskelser og sjokkerende fakta.
POLITI
På denne politistasjonen har det vært mye bevegelse hele ettermiddagen og kvelden.
Mange journalister venter i spenning på Alexandre og Carolinas uttalelser.
Jeg var på jobb da vi fikk vite at et barn hadde falt fra leiligheten til foreldrene.
Det var alt vi visste.
ROGÉRIO PAGNAN JOURNALIST OG SKRIBENT
Først var alle usikre på om det var et lovbrudd,
som et drap eller noe sånt, eller om barnet hadde falt ved et uhell.
På den tiden var det mange nyheter
om barn som hadde falt ut av vinduer og dødd mens de var alene.
ENDA ET BARN FALLER UT AV VINDU
BARN FALLER UT AV VINDU OG SKADER HODET
BARN FALLER UT AV VINDU I EN BYGNING I PERDIZES
De ba meg besøke stasjonen i 9. distrikt,
og jeg fikk vite under en pressekonferanse med herr Calixto Calil Filho
at flere var mistenkt for drap, inkludert familien.
Et fem år gammelt barn…
CALIXTO CALIL FILHO POLITIDIREKTØR
…ble kastet fra sjette etasje av en bygning rundt klokken 23.30 i går.
Det var ikke en ulykke.
Noen kuttet vinduets sikkerhetsnett og kastet henne ned derfra.
En femåring klarer ikke å kutte et nett og hoppe ut på den tiden av kvelden.
Særlig ikke når hun ifølge faren sov da han tok henne med opp.
Hun hadde allerede sovet på fanget hans.
Det kan være drap, for noen kuttet nettet og kastet henne ut av vinduet.
Der og da trodde jeg
det hadde vært en ulykke, hva enn det var som hadde skjedd.
Men så fikk vi beskjed om å dra til politistasjonen.
Hva skulle jeg gjøre der?
"Hva mener du med politistasjonen? Kom igjen!
Må vi gå gjennom alt dette? Det var en ulykke! En ulykke."
9. DISTRIKT
Jeg var på vakt den lørdagskvelden.
Skiftet mitt hadde startet 20.00, og like etter midnatt
kom en militærbetjent inn og meldte fra om hendelsen.
Først sa han: "Det har vært innbrudd i en bygning,
og under innbruddet ble et barn kastet fra sjette etasje."
Politiet vil be om en vitneforklaring av faren og stemoren.
Politiet spurte om de noen gang hadde mottatt trusler, om de hadde noen fiender,
om noen ville skade dem eller barnet.
De snakket stadig om dørvakten,
så jeg begynte å se nærmere på livet hans for å finne ut hvem han var.
Særlig på grunn av hvor mistenkelig paret oppførte seg mot ham.
Jeg ringte umiddelbart vaktmesteren, en av bygningens første beboere.
DØRVAKT
Jeg sa at en jente hadde falt.
Først trodde jeg hun hadde falt fra en balkong. Jeg visste det ikke da.
Og jeg ba ham ringe en ambulanse og politiet.
Han gjorde det alle ville ha gjort i den situasjonen.
Han ringte vaktmesteren, som dro dit og bekreftet at det var sant.
Da jeg kom til åstedet, var det mange sivilister og politibetjenter der.
Jeg sjekket ut leiligheten.
Det var ingen tegn til innbrudd.
Jeg gikk inn i stuen og så noen bloddråper.
Da hadde jeg fått mitt første svar. Noe hadde skjedd i den leiligheten.
Før offeret ble kastet ut av vinduet,
hadde noe skjedd inne i leiligheten.
Der og da kunne jeg ikke være sikker på at blodet var Isabellas.
Jeg hadde ikke sett kroppen, så jeg visste ikke hvem som blødde.
Vår plikt er å utføre en grundig undersøkelse av åstedet.
Se etter blod
eller andre spor som er forenlige med vår rettsmedisinske vurdering.
Leiligheten var rotete, men ingenting stakk seg ut der.
Ingenting var ødelagt,
ingenting var på feil sted, noe vi vanligvis ser i drapssaker.
Det var ikke et typisk drap eller innbrudd.
Det var bare et vanlig rotete hjem.
Bevisene antydet
at det ikke var et innbrudd, men et drap.
Det var blod på åstedet, og det var ingen tegn til innbrudd.
Leiligheten var ikke endevendt, og det var ingen spor av kamp,
fluktforsøk eller krangling mellom paret.
Vi har fått vite at dette er barnets far.
Han avgir forklaring,
og vi gir dere dette eksklusive opptaket.
Mens de uttalte seg, spurte jeg dem:
"Hvorfor skulle en innbruddstyv kaste et barn ut vinduet?"
Jeg stilte dem disse spørsmålene
så vi sammen kunne finne en mer troverdig hypotese om hva som kunne ha skjedd.
Man ser på dette eksklusive opptaket.
Anna Carolina, stemoren, er en ung kvinne.
Hun virker redd. Ansiktet er anspent.
I begynnelsen var det en helt vanlig sak.
Den første dagen fremhevet ikke avisene den så mye.
Saken vokste gradvis.
Jeg var på vei til begravelsen da en TV-kanal ringte meg.
For en vanlig familie som min skjer slike tragedier bare på TV.
Plutselig var jeg på TV. Familien min var det.
30. MARS 2008
…å vite at datteren min ikke får muligheten til å lese, skrive, pugge…
…fylle 15 år,
ha drømmer, studere. Hun kommer ikke til å gjøre det.
Vi må passe på hverandre.
Vi føler sorgen iblant, men vi prøver å være der for hverandre.
VÅR LILLE STJERNE FOR ALLTID
Det er en forbrytelse mot et barn, og slike forbrytelser beveger folk.
Det skjedde med en middelklassefamilie.
Forbrytelsens kontekst vekket oppmerksomhet.
-Takk. -Vi gikk i fjerde klasse sammen.
Så vi håper alle at…
Jeg kunne ikke gå ut.
Fordi TV-reportere, radioreportere eller avisjournalister
teltet utenfor huset mitt
dag og natt.
Jeg forstår at det er jobben deres, men jeg vil helst bare være i fred.
De sa at jenta falt,
men du som erfaren politibetjent kjøper det ikke, gjør du vel, herr Calil?
Vi står overfor en kompleks sak her.
Vi er svært forsiktige. Vi sjekker ut absolutt all informasjon,
alle som har blir nevnt, alle som ble sett gjøre noe i bygningen.
Den vakthavende kriminalteknikeren kom dit først.
Så snart han så at noe skurret, tok han kontakt med meg.
Jeg fikk vite at det var et ran med drap.
En vinningsforbrytelse. Jeg dro til åstedet.
"Vent, hva er historien?"
"Foreldrene etterlot henne sovende i leiligheten
mens de hentet de andre barna i bilen. Da de kom tilbake, lå hun der.
Hun hadde blitt kastet ut av vinduet og ble funnet ved siden av sikkerhetsbåsen."
"Ble hun skadet?" "Nei, de sa at hun ikke ble det."
Ok, men hvis hun ikke ble skadet, hvorfor er det blod ved inngangsdøren?
Den blodflekken var rett ved dørterskelen,
noe som tyder på at den ble produsert fra utsiden og inn.
Det er det første interessante som fanget oppmerksomheten min.
Hun ble skadet utenfor hjemmet.
Det lå mye skittentøy i vasken og på vaskemaskinen,
men jeg la merke til en bøtte med noe som så ut som en tøybleie.
Den lå i en vannløsning.
Jeg sa: "Det er mange ting her, men bare én bøtte?"
Vi tok den med oss. Det viste seg å være blod på bleien.
KRIMINALTEKNISK POLITI
Vår første kontakt med saken fant sted tidlig på morgenen.
Resepsjonen på likhuset ringte
og sa en politibetjent ville stille oss spørsmål om en ny sak.
Og…
Han ville vite om det var noen sår på kroppen
som kunne ha blødd nok
til å forårsake blodflekkene på åstedet.
Faktisk hadde hun et sår i pannen
forårsaket av en spiss gjenstand. Det etterlot et lite sår på pannen hennes.
Det var ansikts- og neglcyanose
sammen med merkbare nakkeskader, som var i tråd med kvelning.
Bevisene pekte sterkt mot kvelning.
RETTSMEDISINSK INSTITUTT
Dødsårsaken ble fastslått til å være multiple skader
og mekanisk asfyksi som resultat av kvelning.
Fallet drepte henne ikke. Hun levde i en periode etter det.
Hun var allerede skadet og hadde alvorlig asfyksi,
noe som førte til hennes død.
Hun hadde flere merker på kroppen
som tydet på at hun hadde blitt kvelt før hun ble kastet ut av vinduet.
POLITI
Da Alexandre snakket med meg, spurte han først: "Har dere tatt tyven?"
Over 30 betjenter ble tilkalt den kvelden
fordi noen hadde brutt seg inn i leiligheten og kastet jenta ut av vinduet.
Naturlig nok sikret politiet området rundt bygningen
og sjekket omgivelsene i et forsøk på å finne gjerningspersonen.
Det var ingenting som manglet, ingen tegn på innbrudd
og ingen som hadde sett noen andre ta heisen ned.
Da vi ankom sykehuset, kom Alexandre bort for å snakke med meg.
Han sa: "Fru Rosa, hun var så lykkelig, og innbruddstyven kastet henne bare ned."
"Hva snakker du om?" "Da jeg kom dit, var døren brutt opp."
"Hva mener du? Hvorfor skulle han kaste henne ned?"
Han oppførte seg som en løve i bur og løp opp og ned.
"Tyven hadde på seg en svart T-skjorte.
Han slo ned døren."
Og jeg sa: "Hvorfor sloss du ikke mot ham?
Hvorfor gjorde du ikke det?" Da byttet han emne.
POLITI
De hadde samme tankerekke.
Det virket innøvd.
Hun la merke til at historien ekteparet fortalte, var ganske rar,
for rekkefølgen på faktaene de kom med,
stemte ikke overens med det vitnene hadde sagt.
Han var mer opptatt av å legge noen til åstedet
og klandre vedkommende for datterens død enn å løse saken.
Han hadde ingen spørsmål, bare informasjon som han prøvde å overbevise meg om.
Det var rart.
Hun så nettopp at pressen er her. Advokaten prøver å skjule ansiktet hennes.
Nå forlater hun rommet.
Men vi har allerede fått bilder.
Hva skjedde? Kom alle dit sammen?
Det er opp til politiet å fastslå. Politiet gjør jobben sin.
Vi er her for å hjelpe til under avhørene. Vi vet ikke hvem som gjorde dette.
Paret dro først til politistasjonen med et team av advokater.
De hadde allerede utarbeidet et fullmaktsdokument for å forsvare paret.
Det reagerte vi på.
Når man har en svært omtalt sak som tiltrekker seg mange journalister,
er det kameraer bak dem og ofte en folkemengde som roper:
"Morder! Rettferdighet!"
Og jeg husker at jeg hørte en kvinnerøst.
"Morder!"
Jeg så meg rundt og sa: "Sivile så sent?"
Men det var ikke en sivilist, det var den vakthavende politimesteren.
Jeg fikk ikke med meg at politimesteren sa det, og jeg hadde ikke tid til
å følge med på alt som skjedde utenfor etterforskningen.
Vi har bevegelse. Alexandre og Anna Carolina kommer.
Masse folk. Ingen dytting, takk.
-Ut av veien! -Stort oppstyr.
Ikke blokker bildøren! Kom deg ut!
Her er det mye oppstyr.
Ikke dytt meg. Film bilen.
Se her. Forsiden av bilen. Alexandre og Anna Carolina er på vei ut.
De kom tilbake! Her! De kommer ut. Det er Alexandre.
Først rettet ikke Ana Carolina de Oliveira skylden mot noen.
MOR OG BESTEFAR FORSVARER FAR OG STEMOR
Jeg tvilte ikke på dem.
Familien min vurderte det ikke engang.
Ikke jeg heller.
Folk sa: "Han gjorde det!"
Men vi svarte: "Nei. Han kan være kald iblant,
men han ville aldri drept jenta si.
Han elsket Isa, og Isa elsket ham."
Hvis jeg var jentas mor eller bestemor,
ville jeg bedt for at det var en annen.
ILANA CASOY KRIMINOLOG
Jeg kunne ikke engang forestille meg at faren ville være innblandet i noe sånt.
Visepolitimesteren ankom med ekteparets advokater.
Hun avslørte ikke hva som ble sagt, men sa det var en uoffisiell uttalelse.
Jeg kan ikke avsløre noe.
-Er det konfidensielt? -Ja.
Å etterforske en forbrytelse der den mistenkte står offeret nær, er vanskelig.
Det krever tre ganger så mye ansvar.
Det er ingen rom for feil.
Du kan ikke feilaktig sikte en far, mor eller noen som står offeret nær.
Hvis personen viser seg å være uskyldig, har vedkommende det også vondt.
Vi kan ikke anklage en far for å ha drept sin egen datter uten å være helt sikre.
Det jeg kan avsløre, er at etter å ha samlet alle bevisene
kan vi se for oss rundt 70 % av det som skjedde den dagen.
Etter to-tre dagers etterforskning hadde jeg nok bevis på at de løy.
Og noen som kaster datteren sin ut av vinduet,
er i stand til å rømme og alt mulig annet.
POLITI
Vennligst forstå at dette er en alvorlig forbrytelse som krever hardt arbeid.
Politimester Renata har hengitt seg til denne saken.
Hun har knapt sovet de siste tre dagene,
så vi akter ikke å avslutte saken før lovens minstekrav, som er 30 dager.
Da alt skjedde, ringte jeg politimester Renata.
Og hun sa: "Jeg er sikker på at ekteparet står bak."
Politiet ber om midlertidig arrest av Isabellas far og stemor.
Folk roper: "Morder." Han er redd, men drar nå.
Der er Alexandre.
-Alexandre, er du uskyldig? -Jeg er uskyldig.
Hvorfor skjer dette, Alexandre?
Unna!
Alexandre sier han er uskyldig. Politibetjentene beskytter ham.
Folk roper fortsatt: "Morder." Alexandre blir beskyttet av betjenter.
Han prøver å komme seg inn i bygningen.
Det er vilt her. Folk følger etter ham. Han løper rundt politistasjonen.
Her. Han går inn.
Saken tok en veldig risikabel retning. Hvis de aldri fant nok tekniske bevis
som kunne bekrefte mistanken politiet hadde hatt siden begynnelsen,
ville det bli en skandale.
Allerede fra begynnelsen av en etterforskning
kan ønsket resultat være fastslått.
Du må vurdere alle elementene
som politimesteren har samlet
under hele etterforskningen for å komme til en konklusjon.
Du kan ikke droppe dette premisset for å bygge en etterforskning.
Pressen må handle fort. Den opererer med stramme tidsfrister.
Så når en forbrytelse skjer,
vil den presentere en skyldig med en gang.
Når rettsvesenet under etterforskningen eller rettssaken
prøver å holde tritt med pressen for å gi svar, blir ting rotete.
Jeg må følge brasiliansk lov.
Den fastslår hvordan man kan samle bevis,
og så langt inkriminerer bevisene de tiltalte.
Under det første intervjuet jeg ga,
som var noen dager etter forbrytelsen,
spurte reporteren hvor lang fengselsstraff jeg ønsket for de tiltalte.
Jeg svarte: "Etterforskningen pågår ennå. Vi vet ikke om vi skal anklage dem,
om det blir rettssak, jury, langt mindre om personene blir dømt,
og du spør meg allerede hvor lang straff de vil få?"
Et ukeblad erklærte på forsiden: "De gjorde det."
"De gjorde det" er en fordømmende setning.
…Nardoni-saken. Hun er veldig kompetent.
-Alexandre Nardoni… -Alexandre og Anna Carolina skal vitne…
Moren, etter alt hun gikk gjennom under etterforskningen…
Folk snakket om forbrytelsen hele tiden.
I matbutikken, i barer. Folk snakket alltid om den.
Rettferdighet!
Isabella ble kastet fra sjette etasje.
De får ikke slippe unna med det.
Folk fulgte saken som om den var en såpeopera.
Damer der hjemme, tror dere virkelig at en redd femåring
ville være tålmodig nok til å finne en saks
for å klippe av sikkerhetsnettet og hoppe ut?
Hva faen?
Saken endevendte livet mitt.
For hver nye avsløring spurte jeg meg selv:
"Hva foregår i livet mitt?"
Eksklusivt opptak.
Supermarkedets overvåkingskameraer filmer Isabellas siste øyeblikk i live.
Du vil se alt som skjedde i butikken. Dette opptaket har aldri blitt vist før.
DÅRLIGE SKUESPILLERE
MONSTER-FORELDRE
Mordere!
Publikum har ivret…
RICARDO MOLINA PRIVATEKSPERT
…etter tragedie helt siden Hellas.
Kan Anna Carolina Jatobá og Alexandre Nardoni flykte fra landet?
Rettferdighet!
Hvem drepte Isabella?
Hele greia ble overdimensjonert.
Den var på TV døgnet rundt.
Jeg var på TV hele tiden.
Tre vitner som bor i bygningen, avga i helgen vitneforklaring
angående Isabellas død.
Jeg snakket med en sykepleier som sa hun hørte lyder fra en byggeplass.
Den kunne være den perfekte fluktvei.
Jeg snakket med…
ROGÉRIO PAGNANS JOURNALIST OG SKRIBENT
…anleggsarbeiderne og spurte om de hadde sett noe rart.
De sa: "Nei, men noen pleier å sove her.
Kanskje de vet noe."
Formannen bekreftet informasjonen på telefonen
med den første arbeideren som kom på søndagen.
Hei, Gabriel.
FORMANN
Var det innbrudd her forrige søndag?
Så den var åpen? Ingen tok noe, men åpnet den?
Den var åpen.
Han fortalte meg at da han kom dit om morgenen
den søndagen,
la han merke til at noen hadde brutt seg inn porten.
Dette trepanelet var ødelagt. Det skulle være spikret slik som de andre.
Alle er spikret sammen,
men noen ødela dette for å komme seg forbi.
Ingenting ble tatt,
men formannen viser hvor lett det er å komme seg inn i bygningen.
Han sa: "Noen gikk gjennom tingene våre, så jeg visste noen hadde brutt seg inn."
-Var du der den kvelden, Gabriel? -Nei.
ANLEGGSARBEIDER
Jeg er ikke der i helgene.
Så hva gjorde politiet?
Artikkelen hadde nettopp blitt publisert,
og politiet skulle avgjøre hvorvidt ekteparet skulle løslates.
Så de tok med anleggsarbeideren til politistasjonen.
Han kom til stasjonen og møtte politibetjentene,
og han kan ha blitt presset til å endre historien sin.
Så tok de ham med til reporterne, og han sa: "Jeg sa ingenting.
Porten var ikke ødelagt."
Jeg vet ingenting om noe innbrudd.
-Brøt noen seg inn? -Nei.
-Ga du et intervju? -Nei.
-Ikke det? Hva sa du? -Nei.
Ingenting ble stjålet, ingen brøt seg inn.
-Så ingen var der? -Nei.
Problemet var at politiet ikke etterforsket dette sporet.
Hadde de gjort det, ville de ha funnet den som brøt seg inn.
Det var overbetjent Messias og to andre politibetjenter.
Over 30 politibetjenter dro til åstedet
og undersøkte området rundt, som er standard prosedyre.
Hvorfor visste ikke politiet at noen brøt seg inn på byggeplassen den kvelden?
Fordi overbetjenten ikke inkluderte det i rapporten.
Så hva er den enkle utveien? Å presse en redd analfabet og si:
"Heretter skal du bare benekte det."
Og det gjorde han.
I DAG AVGJØRES DET OM FAREN OG STEMOREN SKAL LØSLATES
DOMMEREN SKAL AVGI KJENNELSE OM FORSVARETS HABEAS CORPUS-BEGJÆRING
DOMMEREN SIER AT DE IKKE KAN HOLDES I VARETEKT KUN BASERT PÅ MISTANKE
Klokken 14.30, etter en uke, slipper Alexandre ut av fengsel.
Gudskjelov.
Paret ble eskortert til Medisinsk-juridisk institutt for å bli løslatt.
Det var der jeg møtte dem først.
Det som overrasket meg, var at de begynte å le.
De begynte å snakke som om ingenting hadde skjedd.
Jeg spurte til og med mannen: "Hvorfor ler du? Datteren din er død."
Paret skal eskorteres til et trygt sted.
Vi forstår at de ikke utgjør noen risiko eller fare.
18. APRIL 2008
Den dagen ekteparet ble hentet for å avgi forklaring på stasjonen,
var den fullstendig omringet
av reportere, kameraoperatører og helikoptre.
De gjorde også noe som jeg aldri hadde sett før.
De planla å avhøre ekteparet 18. april,
noe som ville ha vært offerets seksårsdag.
Gratulerer med dagen Gratulerer med dagen
Datoen for avhøret var helt tilfeldig.
Den som tror det var bevisst,
tar feil, for det var det ikke.
Det var en strategi, antar jeg…
SPESIALOPERASJON-SJEF
…for å manipulere følelsene deres. Det er en veldig vanlig avhørsteknikk.
Har du hørt om "snill og slem politibetjent"?
Selv barn kjenner til det.
Det var ikke noe som skjedde i smug. De offentliggjorde denne informasjonen.
De satte til og med opp bærbare toaletter foran stasjonen
så folkemengden kunne bidra med
å presse paret til å tilstå.
De var der i over 20 timer,
og de tilsto ikke.
Under avhøret benektet Alexandre Nardoni og Anna Carolina Jatobá
at de var involvert i Isabellas død.
Det paret hevdet at skjedde, og detaljene rundt deres ankomst til bygningen
på kvelden den 29. mars, stemmer ikke overens med vitneutsagnene og bevisene.
Alexandre Jatobá, faren til Anna, som er Isabellas stemor,
tviler ikke på parets uskyld.
Hun sa: "Jeg kan ikke tro det." Jeg sa til henne: "Vær sterk."
ANNAS FAR
"Alle går gjennom vanskeligheter i livet, men vi må bevise at du er uskyldig."
-Hva frykter du mest? -Ingenting. Jeg er veldig selvsikker.
De gjorde det ikke, og vi skal bevise det.
ALEXANDRES FAR
-Hva om politiet beviser noe annet? -Jeg vet ikke hva de vil si.
Hver dag sier noen at det blir en ny avgjørelse,
men vi får bare vente. Det nytter ikke å spekulere.
Den arrogante oppførselen til Alexandres far
og familiens anstrengelser for å være i søkelyset
ble kanskje tolket som: "De er mektige.
De kommer til å slippe unna med det."
Det hørte jeg mange si.
"Vil de bli arrestert når de er så rike?"
Faren og bestefaren er også forsvarsadvokaten.
Skatterettsadvokaten Antonio Nardoni er alltid rolig og tar alle avgjørelser.
Det var noe med Aleksandre.
Måten han holdt hodet hevet, kanskje hans arrogante blikk.
Jeg fikk inntrykk av at han alltid tenkte: "Gjør som du vil. Faren min fikser dette.
Jeg er trygg, faren min beskytter meg."
Til tross for alderen oppførte han seg ikke voksent.
Faren hans håndterte alt. Alle saker, konflikter, parets krangler.
Selv leiligheten han bodde i.
Han kjøpte ingenting selv, for han hadde ikke råd til det.
Selv dekorasjonsvalgene ble tatt av faren.
Ingenting var hans. Alt tilhørte familien.
Han kunne unne seg alt så lenge han oppførte seg.
Alexandre visste ingenting om Isabellas daglige rutine.
Han visste verken navnet på læreren eller barnelegen.
Han betalte barnebidrag fordi retten beordret det.
Se på barnets far, Alexandre Nardoni.
Han har feilet en rekke ganger
med å være familiens perfekte sønn.
Han hadde vært aggressiv tidligere,
til og med mot kona og Isabellas mor.
Han ble mer aggressiv over tid.
Snakk med oss!
Snakk med pressen.
Alexandre?
Alexandre? Hvordan går det med barna dine?
Det eneste jeg husker, er en gammel politirapport.
Ana Carolina Oliveira hadde anmeldt ham.
Han skal ha truet henne da Isabella var 16 måneder gammel,
fordi Ana hadde latt Isabella begynne i barnehagen uten hans samtykke.
Vi måtte anmelde ham fordi han stadig truet meg.
Han ville drepe meg.
Ja. Han sa han skulle drepe meg.
FØRERKORT NAVN: ALEXANDRE ALVES NARDONI
Han slo kanskje barna deres,
men han gjorde ingenting utenom det vanlige. Særlig ikke mot Isabella.
Moren hennes bekrefter dette.
Hva mangler mediedekningen?
Ekteparets versjon av faktaene.
Hvem kan glemme det berømte intervjuet med ekteparet Nardoni på Fantástico?
Det pleide å være Brasils mest sette TV-program.
Vi kontaktet Antonio Nardoni.
"Herr Antonio, vi vil intervjue paret."
På kvelden ringte han oss og sa:
"Ok, vi er med. De gjør det."
Det var et stort skup.
Dere anklages for et alvorlig lovbrudd. Hvordan er det å takle dette?
Det var rett og slett katastrofalt.
De havnet i trøbbel. De begynte å bable,
men var fullstendig blottet for taleferdigheter,
og reporteren utnyttet det.
Hvordan har dere det etter dette tragiske dødsfallet?
Vi har det veldig vondt. På grunn av det folk sier om oss,
at de dømmer oss, og fordi de fordømte oss
selv om vi er uskyldige.
Jeg skjønner.
Hva kan jeg si? Kona mi og jeg…
Hvordan skal jeg si dette? Vi er en familie slik som alle andre.
Vi er veldig knyttet til hverandre. Vi er en sammensveiset familie.
Etter intervjuet var vi ikke i tvil.
Vi var helt sikre.
Gråten hennes var barnslig og latterlig.
Hun lot som hun gråt. Det er ikke barnslig engang.
Hun felte ingen tårer.
"Vi var en familie."
Hva så? Jeg har også en familie. Mange familier sitter ved samme bord,
og en dag så knivstikker den ene den andre.
Noe annet fanget også oppmerksomheten til de som så på intervjuet.
Når Alexandre prøvde å si noe,
snakket stemoren over ham før han rakk å fullføre setningen.
De vet ikke hvem vi egentlig er…
De kjenner oss gjennom det de ser i media.
Det meste de sier om oss, er oppdiktet.
Ingen kjenner familien vår. Ingen vet hvem vi egentlig er.
Etter det intervjuet på Fantástico trakk mange den forhastede slutningen om
at Jatobá var ekteparets leder.
Men ved dypere vurdering holder ikke den teorien vann.
Det var hun som ble mishandlet.
Hun snakker mer, hun er mer nervøs og engstelig. Hun bestemmer ikke.
En annen viktig detalj i Anna Carolina Jatobás historie
er at hun åpenbart slet med depresjon.
Postpartum depresjon.
Hun var veldig deprimert. Gutten hennes var 11 måneder gammel.
Det rotet representerer hennes mentale tilstand.
Huset er som et bilde av sinnet hennes. Hun har det ikke bra.
Hun hadde det vondt, hun led. Hvem sa at hun var lykkelig?
Fordi de holdt hender på supermarkedet? Hva så?
Hun var isolert fra vennene.
Hun traff aldri venner, fikk aldri telefoner.
Vi fant ikke en eneste venn av henne.
La oss se på hypotesen om at vi har å gjøre med et vanlig par
som ikke er voldelige og grusomme.
På et tidspunkt mistet noen besinnelsen og angrep barnet.
La oss anta at angrepet ikke var ment å drepe,
men at det allikevel ble utfallet.
Det handler ikke lenger bare om feilene som ble gjort.
Det handler om en ond person som begikk en forbrytelse og prøvde å skjule den.
Jeg vet ikke hva som egentlig skjedde.
Da jeg var på åstedet, reagerte jeg umiddelbart på blodflekkene.
Av to grunner. For det første på grunn av morfologien deres.
Jeg la også merke til at de hadde prøvd å vaske bort flekkene,
men de var helt synlige.
Blodflekkene gikk fra døren til sofaen.
Blodflekkene ved inngangsdøren
avslørte en projeksjonsbane som antydet at Isabella
ble båret ved ankomst. Hun gikk ikke inn alene.
Dråpene matchet skrittene til en voksen.
Blodflekkene viser mønstre som er i tråd med farens høyde.
La oss anta at Anna bar jenta. Hun ville ha brukt mange krefter.
Blodflekkene ville da hatt en morfologi som matchet en lavere person.
Her, rett ved sofaen, var det flere andre blodflekker
enn de jeg hadde sett komme fra døren.
Følger man sporet av blodflekker,
blir man ledet inn på soverommet der de andre barna pleide å sove.
Sengen og sengetøyet var litt rotete.
Det var bloddråper her også.
Og den siste blodflekken vi fant i denne leiligheten,
var på vinduskarmen.
Vasken var full av skitne tallerkener, men jeg la allikevel merke til en saks.
Og jeg tenkte: "Denne gjenstanden
kan ha blitt brukt til å klippe over sikkerhetsnettet."
I saksen fant vi en del av sikkerhetsnettet.
Det var mange leker på sengen hennes. I tillegg var den oppredd og urørt.
Og på toppen av det hele lå en av Isabellas tegninger på den.
Derfor kan ikke faren ha lagt henne der.
Det er en påstand som plaget meg.
Hvorfor løy faren?
RETTSTEKNISK POLITI
De tiltalte ble stevnet
og invitert til å delta i rekonstruksjonen av åstedet,
som fant sted søndag morgen den 27. april 2008.
Kriminalteknikerne skulle rekonstruere
den versjonen som de tiltalte mente at gagnet dem.
Men de nektet å delta.
De sa at de ikke ville produsere bevis mot seg selv.
27. APRIL 2008
Politimesteren ba formelt om at dommer Maurício
skulle nekte alle fly
innen en to kilometers radius å lette.
Men pressen fant en løsning.
De leide balkongene i leilighetene rundt,
og de plasserte reportere og kommentatorer der
med kraftige kameraer så de kunne filme rekonstruksjonen.
I nesten tre timer har et team på ti profesjonelle
vært i bygningen der forbrytelsen fant sted 29. mars.
Ved hjelp av rekonstruksjonen fastsatte vi tidspunktene for hendelsene.
Vi lagde en tidslinje,
noe som var ekstremt viktig.
Vi gikk gjennom all informasjonen som frem til det tidspunktet
i etterforskningen ikke hadde blitt bekreftet.
For eksempel hadde bilen en GPS-enhet.
Vi klarte å finne ut nøyaktig når bilen ble slått av.
Alt skjedde etter kl. 23.36 den kvelden.
De gikk opp. De kom inn i leiligheten.
Alt skjedde i løpet av det 15 minutter lange tidsrommet.
Klokken 23.49
hører dørvakten lyden av en bil som krasjer.
Han går ut umiddelbart og ringer vaktmesteren.
Vaktmesteren ringer desperat politiet.
Sentralen mottar samtalen på slaget 23.50.
Vi har lydopptaket av vaktmesterens samtale med sentralen.
Det er en innbruddstyv i bygningen! Han har kastet et barn derfra!
Vi kunne bruke opptaket til å identifisere det eksakte øyeblikket
der den tiltalte ankom for å sjekke jenta.
Det skjedde noen sekunder over 23.50.
Det betyr at ett minutt etter at Isabella ble kastet derfra,
var den tiltalte ved siden av henne.
Mens det skjedde, var Anna i leiligheten og ringte folk.
Anna ringte faren sin først. Samtalen varte bare noen sekunder.
Seks sekunder senere hadde hun også en kort samtale med svigerfaren sin.
Mens hun pratet, var Isabella allerede nede.
Hun var på telefonen med faren og svigerfaren
i samme tidsrom som da herr Lucio var på telefonen med politiet.
Og hun var ovenpå. På telefonen.
Hadde det vært en tredje person til stede, ville personen vært sammen med dem.
De sa de gikk tilbake til bilen.
Jenta sov, så de dro tilbake til bilen for å hente de andre barna,
og først da de kom tilbake, innså de at Isabella var borte.
Den tiltaltes forklaring skulle tilsi
at han kom ned til første etasje etter midnatt.
Så rekonstruksjonen var viktig for å etablere tidslinjen.
Det er umulig.
Alexandre Nardoni og Anna Carolina Jatobá er i håndjern.
Deres preventive arrest ble beordret på onsdag.
Akkurat nå, klokken 22.33,
blir ekteparet ført til politistasjonen.
Der er Alexandre Nardoni. Han er bak i bilen sin.
Der er Alexandre. Han blir tatt med i denne bilen.
Anna Carolina Jatobá blir tatt med i spesialstyrkens bil.
Vi fikk ordre om å dra til bygningen
og sette dem i varetekt, og publikum applauderte det.
Jobben vår var å eskortere dem så de ikke ble lynsjet.
Deres ankomst til politistasjonen var også hektisk.
I tillegg til mange reportere ville en stor folkemengde se paret.
Gjennom baksiden.
Dommerens kjennelse
ble raskt kommunisert til media.
Betjentene som pågrep ekteparet,
fjernet sotingen fra vinduene i den bakre delen av bilen
som fangene ble fraktet i.
Det var med vilje. Betjentene sa til reporterne og kamerateamet:
"Her har dere en liten gave."
Men det var ikke alt.
Etter at de kom til politistasjonen, måtte de vente inne i bilen
med døren på vidt gap så alle kunne ta bilder,
som om de var et par jaktbytter
som politiet hadde nedlagt.
Jeg filmer.
-Sir… -Si noe, for pokker!
Stopp. Det holder.
Ha oss unnskyldt. Forsiktig!
Politiet kan ikke hindre pressen i å jobbe.
Sannheten er at det ikke var noe poeng i å jobbe raskt.
De ble arrestert, de var trygge. Vi var der for å beskytte dem.
Jeg ville ikke skynde meg for å hindre pressen i å filme. De kunne godt filme.
EKTEPAR OVERGIR SEG FORAN RASENDE FOLKEMENGDE
DOMMEREN AKSEPTERTE SIKTELSENE OG UTSTEDTE EN ARRESTORDRE RUNDT 18.00
Pressen leter etter skupet, og noen ganger, i øyeblikkets hete,
i hast med å publisere en sak så fort som overhodet mulig,
kan de utilsiktet gjøre en situasjon til et spetakkel.
Er det utnyttelse?
Jeg kan ikke si det sikkert.
Jeg vet bare at det er en sak som rørte hele landet.
Det var nesten som om samfunnet gikk gjennom en katarsis over saken.
Denne saken symboliserer uten tvil det komplekse forholdet
mellom media og rettsvesenet.
Det går langt tilbake.
Under inkvisisjonen samlet folkemengder seg på torg
for å bevitne henrettelser.
Det var en tilfredshet blant folk,
drevet av en følelse av rettferdighet, uavhengig av hvem som ble anklaget
eller hvilke bevis som førte til henrettelsene.
Folk har vist stor interesse for rettsvesenet gjennom historien.
Denne forbrytelsen skjedde i middelklassen…
…noe som påvirker folkeopinionen stort.
Så middelklasse-publikummet, som er det store publikummet,
kan se seg selv i samme situasjon på en eller annen måte.
Jeg ser meg selv i den leiligheten.
Av en eller annen grunn begjærer jeg saken.
Jeg vil vite mer om den.
Det er slikt som får høye seertall.
Noen av mediene gikk over streken. De mistet ansvaret sitt av syne helt.
Hvordan kunne de gjøre en indirekte test gjennom lyd
uten å faktisk teste disse menneskene?
Å bruke en løgndetektor til å lage en nyhetssak
er ikke noe jeg støtter.
KALIBRERER
FANTÁSTICOS ANDRE SAK
…på grunn av det folk sier om oss, at de dømmer oss, og fordi de fordømte oss
selv om vi er uskyldige.
LØGN
Jeg produserte ikke saken, og jeg ville aldri ha gjort det.
Jeg støtter den ikke.
SUPER POP MED LUCIANA GIMENEZ
Francisco Cembranelli, takk for at du gir dette intervjuet.
Takk, det er en fornøyelse å være her.
Cembranelli ble ansett som en folkehelt.
-God dag. -Hei.
Skal jeg kalle deg Francisco, Chico eller Cembranelli?
-Jeg pleier å bruke Cembranelli. -Greit.
La oss ta det fra begynnelsen. Ok?
Statsadvokat Cembranelli ble berømt etter å ha jobbet med saker som beveget folket.
Du ble en superstjerne under Nardoni-saken.
Påvirket det deg personlig?
Ble du, familien eller barna trakassert? Hva slags trakassering opplevde du?
Folk snakker med meg på gata.
Jeg sliter med å takle det, for jeg er sjenert.
Jeg er ingen kjendis.
Jeg gjør fortsatt min gamle jobb på samme sted som alltid.
Jeg ser det som…
Helt ærlig var jeg klar til å danne en jury.
I 2008, tre måneder etter det skjedde.
Jeg pleide å si til alle journalister som spurte
hva som skulle til for at aktoratet brukte en jury:
"Ingenting. Dommeren må bare beordre det,
så bringer vi inn en jury med bevisene som vi har samlet.
Det er nok til å få dem dømt."
Aktoratet vil utnytte klagingen.
Det er jo lettere å få ønsket resultat når klagingen påvirker
rettssaken og etterforskningens hastighet.
Folk sendte brev med bilder av seg selv.
Det var hjertevarme brev.
Jeg innså omfanget av alt dette da jeg mottok disse rørende brevene
som beskrev hvordan folk tolket og omfavnet historien.
Noen ga døtrene sine navnet "Isabella" på grunn av den.
Uansett, disse brevene rørte meg virkelig.
Se.
"Du kjenner meg ikke. Jeg heter Rosana og er en 47 år gammel trebarnsmor.
Den 29. mars 2008 ble vi uforvarende venner.
Da jeg fikk høre om Isabellas tragedie, måtte jeg bare sette meg i din situasjon.
Siden da har jeg hatt flere søvnløse netter
der jeg har tenkt på deg og din datter. Jeg kan bare forestille meg hjertesorgen.
Jeg vet at jeg aldri vil fatte den.
Jeg tenkte på hvordan jeg kunne hjelpe deg, så den 18. april,
på min og Isabellas bursdag, lagde jeg et protestbanner mot straffrihet.
Jeg har vært på flere demonstrasjoner, inkludert den dagen rettssaken ble holdt.
Jeg sto foran tinghuset til dommen ble gitt."
ISABELLA FOR ALLTID
Vi var engstelige helt til siste slutt, for hver eneste dag, uke og måned
fikk vi flere nyheter. Vi ville vite hvordan etterforskningen gikk.
Vi led i hele to år.
Kvelden før rettssaken
var mitt livs verste kveld. Tiden sto stille, dagen kom ikke.
I dag begynner rettssaken mot Alexandre Nardoni og Anna Carolina Jatobá,
som er siktet for Isabellas død i mars 2008.
Få ganger i Brasils historie har en rettssak fått så mye oppmerksomhet
som den mot ekteparet.
Interessen er veldig stor
for denne TV-sendte rettssaken.
Rettssaken var helt vill.
På et fortau foran tinghuset sto det en stor folkemengde.
Jeg var redd for folkemengden. Det var så mange der, så mye presse.
Jeg nølte med å gå gjennom mengden.
Jeg tenkte: "Hva gjør jeg her?"
EKTEPARET NARDONI BYTTER ADVOKAT KVELDEN FØR JURYSAKEN
Tillit er viktigst i ethvert advokat og klient-forhold.
I saker som involverer forbrytelser mot liv, som dette drapet,
trenger klienter en spesialist i feltet,
og Roberto Podval har mye erfaring.
Han er en av landets beste advokater, så de følte seg vel trygge i hans hender.
44-årige Roberto Podval og 49-årige Francisco Cembranelli
ble uteksaminert fra samme universitet i São Paulo
og er på toppen av karrieren.
Podval har jobbet med kontroversielle saker
og har vunnet 13 av de 15 sakene han jobbet med før denne.
Det var visstnok en håpløs sak.
Men skulle jeg ikke takke ja
fordi jeg fryktet at den var det?
De blir forresten urettferdig dømt, men de har rett til å forsvare seg.
Før han gikk i retten,
ble Roberto Podval buet av publikum som ventet på å se rettssaken.
Podval ble overfalt foran tinghuset.
Det er galskap. Han forsvarer ikke forbrytelsen.
Folk heiet dessverre på en dom foran tinghuset.
Følelsene deres ble drevet av den daglige mediedekningen.
Saken var på nyhetene konstant.
Denne jusstudenten tok med vann og mat.
Hun våknet tidlig for å være først i køen.
André, hvor kom du fra?
Ponte Nova, rundt 800 km herfra. Det er nord for Minas Gerais.
De må i fengsel. De er mordere.
De er skyldige.
De er skyldige til det motsatte er bevist.
Det er ingen bevis på en tredje person på åstedet. De står bak.
De må i fengsel. De er monstre.
Jeg tror like mye på det som på Gud.
Samfunnet dømmer dem.
Og så har man juryen, som består av lekmenn.
De dømmer noen på vegne av samfunnet.
Da de kom inn i rettssalen for å bedømme parets skyld,
var de neppe upartiske.
DEN REGIONALE DOMSTOLEN
Det er som å vinne i lotto
å være en del av juryen til en sak som ekteparet Nardonis.
Først må du registreres som jurymedlem i retten.
Hvis du er så heldig å være blant de forhåndsvalgte jurymedlemmene,
er du bare én av 25 potensielle jurymedlemmer.
Og fra dem blir bare syv valgt.
DOMMER
Cembranelli, aktoren,
ser på juryen, som bærer på all den vekten,
den store byrden fra folkeopinionen, og sier:
"Dere er ansvarlige
for resultatet, og dere vil måtte stå til ansvar for det foran samfunnet."
Ville det blitt sagt av en som søkte rettferdighet?
Forsvaret ba Høyesterett om å ugyldiggjøre juryen
fordi medlemmene var partiske
som følge av alt oppstyret under rettssaken.
Rettssaken måtte blitt avholdt på Mars for å være upartisk,
for alle i Brasil kjente til den. Selvsagt hadde juryen blitt påvirket.
Jeg kom dit og ventet. Jeg var den første som skulle avgi vitneforklaring.
Jeg valgte fire vitner. Det første var Isabellas mor, Ana Carolina.
Hun kunne beskrive familiens historie.
Hun kunne diskutere forholdet til datteren,
eksmannen og stemoren.
Hun kunne beskrive forholdet til Alexandre mens de var gift,
hvordan det var etter skilsmissen og da forbrytelsen fant sted.
Vitneforklaringen hadde emosjonell tyngde.
Da jeg skulle avgi vitneforklaring, husker jeg at jeg sto overfor dommeren,
og paret satt til høyre for meg.
Jeg så dem ikke i øynene.
Jeg ville ikke se på dem.
Jeg prøvde å bare fokusere på det jeg måtte gjøre der og da.
Jeg prøvde å ignorere at de var der.
Denne mandagen var reporteren Sandro Barbosa
til stede da Isabellas mor, Ana Carolina de Oliveira, vitnet.
Sandro, hva var det mest rørende øyeblikket under vitneforklaringen hennes?
Hver gang hun mintes datteren sin,
da hun ble spurt om forholdet mellom henne og datteren,
ble hun emosjonell.
På et tidspunkt snakket hun om at datteren hadde et ønske om
å lære å lese og skrive.
Så begynte hun å gråte mens hun mintes datteren.
VITNE: ISABELLAS STØRSTE DRØM VAR Å LÆRE Å LESE
SIDEN HUN VAR LESE- OG SKRIVEKYNDIG…
(SÅ BEGYNNER VITNET Å GRÅTE IGJEN)
Jeg avga vitneforklaring. Jeg snakket i timevis om minnene mine,
om all varmen, alle følelsene…
Etter forklaringen må dommeren spørre om partene er enige om å la vitnet gå.
Vitnet kan oppholde seg isolert i bygningen,
men kan bare dra med alle parters samtykke.
Dommeren spurte: "Kan hun dra?"
Jeg sa ja.
Forsvaret sa nei.
Konfrontasjonen utføres for å bestride poengene
til den tiltalte og moren. Jeg er veldig interessert i å gjøre det.
Jeg gjorde det for å være på den sikre siden.
Jeg ville ikke at moren skulle se på rettssaken,
og jeg fikk mye kritikk for det.
Jeg hadde forberedt meg på den situasjonen, på rettssaken.
På å konfrontere de problemene igjen.
Men jeg var ikke forberedt på å være isolert.
Dommer Maurício Fossen bekreftet at Isabellas mor må bli værende der
til siste vitneforklaring er over.
Forsvaret ønsket å holde moren isolert,
så hun måtte bli der i flere dager.
Vitnene må isoleres.
Hun ble følelsesmessig rystet, så det var en vanskelig situasjon.
De drepte barnebarnet mitt.
De dreper henne hver dag, og nå vil de drepe datteren min.
Hun trenger familiens støtte.
Det minste hun trenger nå, er støtten fra familien sin.
Vi er her for henne, men de nektet henne retten til å lide, å skrike.
De ville at hun skulle være lengst mulig unna juryen.
Hun led så mye av å være alene i det rommet,
uten meg, uten faren sin…
Hun hadde ingen til å trøste eller støtte henne.
Selv de som ga henne mat, fikk ikke snakke med henne.
De er isolert fra jurymedlemmene.
Hun kunne ikke forlate stedet og dra til et hotell. Alt skjedde der inne.
Vi forlot rettssalen og gikk ut i gangen,
og på den andre siden var det et rom
som hadde blitt gjort til en sovesal.
Hun måtte også tilbringe noen netter i tinghuset,
og rommet hennes lå vegg til vegg med rommet vårt.
Jeg så henne aldri, men vi kunne høre henne gråte flere ganger.
Hun var emosjonell på grunn av datteren. Det øyeblikket gjorde inntrykk på meg.
Jeg måtte tilbringe fire dager der, alene i et rom.
Jeg orket det ikke mer. Det var tross alt min datters rettssak.
Hele livshistorien min ble avslørt, og jeg fikk ikke engang se på.
På et tidspunkt ga han opp av en eller annen grunn,
og han gikk med på å la Ana Carolina dra.
Og hun så ikke på rettssaken engang.
Hun var så emosjonelt svekket at hun bare dro hjem.
Jeg kom til et punkt der jeg ikke kunne være der mer.
Det var veldig vanskelig å ikke kunne snakke med noen.
Jeg visste ikke hva som foregikk der ute. Jeg kunne ikke møte eller snakke med noen.
Han tvang meg til å være der da jeg hadde det som verst.
Moren kunne ikke se på rettssaken for drapet på datteren.
Det er tøft.
Hun ble hindret i å ta del i
det som kanskje kunne hjelpe henne å leges
og forstå hva som skjedde.
Hadde jeg vært ekteparet Nardonis advokat, ville jeg prøvd å gjendrive alle bevisene.
Det ville jeg ha gjort ved å analysere dem hver for seg.
Podval er en utmerket advokat,
og jeg har stor respekt for ham,
men forsvaret hans var ikke særlig bra. Det var tross alt en vanskelig jobb.
De ville definitivt få en straff.
Forsvaret gjorde en dårlig jobb med å håndtere noen detaljer
rundt den rettsmedisinske rapporten.
Forsvaret blir hindret? Hvorfor?
Jeg kan ikke og vil ikke påstå at forsvaret blir hindret.
Men det jeg kan si, er at fra det øyeblikket vi kom inn,
møtte vi en rekke utfordringer.
Jeg fikk høre om Nardoni-saken med en gang,
for ekteparets advokater kom til meg og ba meg om å bli med på laget.
Men jeg sa til Alexandres far: "Behold pengene. Sønnen din er skyldig.
Han kommer til å bli dømt."
Selv om jeg var uenig i mange ting i rapporten.
RAPPORT: DRAP
OFFER: ISABELLA NARDONI
LEVERT AV RENATA PONTES
Politiet, kriminalteknikerne, påtalemyndigheten…
Ingen hadde et ugjendrivelig bevis.
Et ingen kunne bestride. Så hva gjorde de?
SIKKERHETSKONTORET
De lagde en liten 3D-video der de viste hvordan forbrytelsen skal ha blitt utført.
De prøvde å beskrive hva som hadde skjedd den kvelden.
Det var deres ugjendrivelige bevis.
Men det betyr ingenting. Noen skapte det.
STEDET OFFERET BLE HANDLINGSLAMMET
Videoen viste det folk trodde at skjedde.
Men rettssaken går langt utover det.
Animasjonen ble laget ved hjelp av bevisene på åstedet
og rekonstruksjonen de nektet å delta på.
Vi hadde nok elementer til å etablere en tidslinje.
Det er bare kriminalteknikernes sannhet.
De la inn arbeidet, lagde en rapport og rekonstruerte forbrytelsen
basert på hva de trodde kunne ha etterlatt merkene.
Det er som et syndrom jeg ser mye av i politirapporter.
Jeg kaller det Sherlock-isme.
Profesjonelle tror de må forklare alt.
De fant, så vidt jeg husker, tretten blodflekker eller dråper.
Så de fant på en historie. "Hun dro herfra til hit,
så gikk hun inn på søsknenes soverom…"
Aktoratet må bringe en detaljert historie til rettssaken.
Som en liten film. Med en struktur, utvikling…
Det får juryen til å tro at aktoratet vet alt.
Men det stemmer ikke i Isabella-saken.
Vi vet ikke alt.
På offerets soveromsdør var det en blodflekk formet som en barnehånd.
Advokatene spurte:
"Hvorfor berører ikke barnet døren i videoen deres?"
Kriminalteknikerne svarte: "Det passet ikke inn i tidslinjen vår."
Så jeg spurte:
"Hvilke andre elementer ble funnet av kriminalteknikerne
som ikke passet inn i 'tidslinjen' i videoen?"
Er noen fakta litt unøyaktige?
Ja visst.
For eksempel det øyeblikket hun skal ha slått Isabella hardt i hodet med vilje.
Det skjedde ikke slik.
Det var der Isabella var.
Hun har et sår på hodet som vist på bildet.
Såret blødde inne i bilen.
Reagenset de påførte der, testet positivt for blod.
Det er et reagens som lar oss
se en blodflekk selv etter at den har blitt vasket bort.
Jeg brukte reagenset for å se dem.
Jeg tenkte at det kunne være andre flekker rundt, og det var det faktisk.
Jeg bekreftet det var menneskeblod.
De hevdet at det var et angrep og sjekket bilen for blod.
Og det viste seg
at blodet de fant i bilen, ikke kunne bekreftes som Isabellas.
De utførte en DNA-prøve.
Den var ikke definitiv, men indikerte tilstedeværelsen av mannlig blod.
Så hva fastslo blodflekken? At hun ble angrepet? Nei!
Blodet var ikke hennes.
Vi kunne ikke fastslå at blodet var Isabellas,
for det var blandet med den genetiske profilen til et annet familiemedlem,
en av guttene. Det var blandet med deres blod.
Med tanke på barnesetets plassering var det sannsynligvis babyens blod.
De prøvde å knytte det hele sammen.
"Vel, han pakket hodet hennes inn i en tøybleie."
Hvor er beviset?
"Vi fant en blodig tøybleie." "Tok dere en DNA-prøve?" "Nei."
Da er det ikke bevis.
SÅ KLEMTE ANNA JATOBÁ OFFERETS HALS
Og så er det kvelningen. Offerets nakkeskader er ekte.
Likhuset fant neglemerker.
LESJONER KARAKTERISTISKE FOR ASFYKSI FRA KVELNING
De kan ikke bevise at det var hun som kvelte jenta.
Vi så tydelige tegn på kvelning,
men i dette tilfellet ville det vært svært vanskelig
å fastslå hvem sin hånd som forårsaket merkene.
Hvis du skal dømme to personer
for et barns død, må du kunne vise hva hver av dem gjorde.
Hvem kastet henne? Hvem drepte henne? Hvem slo henne?
Hva beviser hvem som gjorde hva?
Ingenting.
Det er fristende å kjøpe den klassiske tropen
med en ond stemor som etterlater merkene, og så finner ut av det med Alexandre,
som om alt var som en skrekkfilm med det barnet.
Jeg spurte krimteknikeren:
"Hvorfor viste du i videoen at stemoren
kvelte offeret hvis legen sier at det ikke kan bekreftes?"
Det var en observasjon, rett og slett.
Alexandre Nardoni biter neglene helt ned til roten.
Anna, derimot, hadde normale negler
som kunne ha etterlatt merkene.
Selvfølgelig betviler noen det. De sørger for å påpeke hver eneste feil,
men alle etterforskninger har feil.
Så sa jeg til juryen:
"Rapporten ble utført av Rettsmedisinsk institutt i São Paulo,
et av landets mest respekterte, og av en klinikk.
Men herr Podval
har aldri studert medisin.
Ingen i teamet hans forstår rettsmedisin, men de sier at dette er en løgn.
Hvem vil dere stole på her?"
Noen foreldre syns det er greit å slå barna sine.
La oss si at en av de foreldrene slår barnet sitt, barnet faller,
slår hodet på en kant og dør.
La oss ta denne hypotesen og si at faren tenkte:
"Faen! Hva gjør jeg nå?"
Han prøver å forfalske en ulykke.
Plutselig slutter hodet å fungere. Han klarer ikke å tenke kritisk,
å tenke på konsekvenser,
så han handler instinktivt, aggressivt.
Man har et fransk uttrykk for dette.
Folie à deux.
Galskapen til et par.
Det er veldig karakteristisk for ekteparet Nardoni og andre.
Så de er ikke psykopater. De passer ikke til den profilen.
Folk er mye mer enn forbrytelsen de begår.
Saken er at vi kan bevise at begge var like delaktig i lovbruddet.
De er like ansvarlige for hennes død.
Og uansett hvordan folk vrir og vender på dette,
så kan de ikke fjerne paret fra åstedet idet jenta falt.
Uansett hvordan vi ser på det,
kan de ikke plasseres noe annet sted da fallet fant sted.
Rettssaken når sin femte og siste dag uten noe planlagt slutt-tidspunkt.
Etter å ha sett forsvaret og aktoratet kjempe
skal juryen samles i et hemmelig rom med dommeren, aktoren og advokater.
Publikum som ventet utenfor tinghuset
og forventet å høre dommeren avsi dommen på mikrofonen,
ville mislike en frikjennelse.
Dommeren var
frekk nok til å plassere flere høyttalere på gata
bare for å lese en dom høyt.
Det var mildt sagt aggressivt og fiendtlig mot disse menneskene.
Han er en dommer!
Vi forventer at juryens kjennelse skal kunngjøres gjennom et lydanlegg,
så alle som står utenfor tinghuset, kan høre dommen i sanntid
mens dommer Maurício Fossen leser den inne i rettssalen.
Ville media lese dommen min live eller presentere sin egen versjon av den?
Hvert medium kunne komme med sin egen versjon av det jeg sa.
Alt dette ble tatt i betraktning.
Det er bemerkelsesverdig at folk nekter å dra.
Folk var emosjonelt involvert i dette. Hele Brasil og jeg ventet på avgjørelsen.
Så, i de siste øyeblikkene, var jeg sammen med mannen min.
Jeg holdt ham i armen. Vi holdt hverandre i hendene mens vi ventet på dommen.
Stillheten var nervepirrende.
Da dommer Fossen kunngjorde at de ble funnet skyldige,
er det utrolig at jeg ikke brekte min manns hånd.
Jeg dømmer dem som følger:
Alexandre Alves Nardoni
blir dømt til 31 år, én måned og ti dagers fengsel
for drapet på en person under 14 år med tre skjerpende omstendigheter,
ytterligere skjerpet av det faktum at offeret var en etterkommer,
pluss åtte måneders forvaring for å ha tuklet med bevis.
Jeg dømmer tiltalte Anna Carolina Trotta Peixoto Jatobá
til 26 år og åtte måneders fengsel
for drapet på en person under 14 år, med tre skjerpende omstendigheter…
Jeg gråt og gråt
fordi det var den rettferdigheten jeg hadde søkt så lenge.
Drapspersonenes dom,
kunngjort av dommer Maurício Fossen ved Santana tinghus,
brakte lettelse og ro til en befolkning som tørstet etter rettferdighet.
Jeg så dommen på TV. Den ble direktesendt.
Det føltes som en VM-finale.
Isabella!
Nei! Det var ikke noe å feire.
Jeg ville bare ha rettferdighet, og det fikk jeg.
Dommen på 31 år for ham
og 26 år for henne gledet de som så på rettssaken.
Det vekker håp og tillit hos alle brasilianere til rettsvesenet.
Det er det minste de kan gjøre for moren.
Jeg elsker det! Jeg har fått sjelero.
Rettferdighet!
Mordere!
Mens publikum skrek der ute,
var den triste stillheten i rettssalen øredøvende.
Stemningen var tung.
Det var vanskelig å puste, for hvem hadde vunnet her?
Ingen feiret. Ingen.
Ingen smilte. Ikke på innsiden.
Dommen ble gitt for to år siden.
Tror du en anke kan omgjøre den?
Det er vanskelig å tro på noe i Brasil, men jeg fortsetter å gjøre det.
Dette er et par med tre barn, to av sine egne og et av farens.
De lever et fredelig liv.
Det er videoer av dem der de går i parken og sånt.
Så en dag kommer de hjem, går opp, krangler, slår en av ungene,
bruker en saks til å klippe hull i sikkerhetsnettet
og kaster datteren ut av vinduet.
Det ble ansett som en helt troverdig historie.
De dømte et par. Han fikk over 30 års fengsel og hun 26,
men de kan ikke fastslå hvem som gjorde hva.
Det er ingen tvil om at historien vi hørte, ikke fant sted.
Ingen tvil.
Jeg sier dette i dag, og du kan kritisere meg for det om et par år.
Det var Isabella Nardoni-sakens første og eneste rettssak.
Det blir ingen ny rettssak.
SIDEN 2008 HAR ALEXANDRE NARDONI OG ANNA CAROLINA JATOBÁ BLITT I FENGSEL
DE NEKTER FOR Å HA BEGÅTT FORBRYTELSEN
Har de holdt på en løgn frem til nå,
kan man ikke la være å lure på om mannen og kona
hadde en slags avtale som lot dem
holde ut arresten og konsekvensene for hele familien
mens de fortsatt bedyret sin uskyld.
Jeg antar at folk forventet at faren eller stemoren før eller senere
skulle tilstå og fortelle hva som faktisk hadde skjedd.
De vil ha kortest mulig straff.
De er et ungt par.
De vil fortsatt ha et liv å leve når de er ute.
Hva er igjen av ham?
Når han slipper ut, ser han seg i speilet og sier: "Er jeg en morder?
Drepte jeg min datter?"
Hvordan kan han se sønnen i øynene og si:
"Pappa drepte søsteren din"?
Kanskje den minst dramatiske måten å gjøre det på
er å anse seg selv som et offer for
en stor tragedie, en juridisk feil.
Som om du betaler for noe du ikke har gjort.
Da gir du deg selv styrke til å gå videre uten å se deg tilbake.
Hvis de faktisk er skyldige slik som dommen viser,
er det forståelig at de vil la være å tilstå,
for da vil de miste all den gjenværende sympatien de kan ha.
Du vet, tvilen. At de kanskje var ofre for en urett.
De er begge skyldige, selv om skylden deres ligger i tausheten.
En slik forbrytelse kan neppe ha skjedd uten at de var innblandet.
Hele historien antyder at de var delaktig.
Aldri i kriminologiens historie har jeg hørt om
et par som ble dømt og så kastet i fengsel i over ti år,
ikke bare fortsette å bedyre sin uskyld, men også holde sammen.
Hvem som helst av dem kunne ha bli løslatt
ved å klandre den andre.
Ett spørsmål gjenstår:
Ville stemoren ha godtatt å betale for noe hun ikke gjorde?
Jeg traff Jatobá, Annas far, i tinghuset.
Jeg traff ham i gangen og sa:
"Herr Jatobá, be henne tilstå. Be henne tilstå."
Han sa: "Fru Rosa, jeg ba henne om det, men de nekter å la henne gjøre det."
Jeg hørte det med dette øret.
Økonomisk mishandling er et viktig aspekt i denne saken.
Man hører sjelden om det, men det finnes.
Denne kvinnens avgjørelser er gjenstand for økonomisk kontroll.
Hun måtte til og med be om penger for å få kjøpe sanitetsbind.
Det er utrolig nedverdigende for enhver kvinne å ikke ha slik selvstendighet.
Uten økonomisk støtte kunne hun ikke engang betale for en privat advokat
eller barnas ve og vel.
Valget om å holde sammen involverer flere faktorer.
Ingen er naive nok til å tro de fortsatt lever i et romantisk eventyr etter 14 år.
I JUNI 2023 SLAPP ANNA CAROLINA JATOBÁ UT PÅ PRØVE
OG SKAL SONE RESTEN AV STRAFFEN I ET ÅPENT REGIME.
SIDEN 2019 HAR ALEXANDRE VÆRT UTE PÅ PRØVE OG BLIR GITT PERMISJON NÅ OG DA.
Etter Isabellas død og rettssaken
trengte jeg en ny start i livet.
Jeg takker Gud for at han lot meg treffe min nåværende ektemann,
som er helt fantastisk.
Han omfavnet historien min.
Han valgte å bli sammen med meg selv om han visste at det ikke ville bli lett.
Jeg gjenoppbygget livet mitt med ham.
Sammen med ham opplevde jeg gleden av å bli mor igjen.
Det var noe jeg hadde drømt om.
Jeg hadde alltid villet bli mor igjen.
Det var et av målene jeg klarte å oppnå.
Svangerskapet var emosjonelt utfordrende.
Så fort jeg ble gravid, begynte alt å komme tilbake.
Å være gravid med Maria Fernanda var litt lettere etter å ha født Miguel.
I dag er jeg ikke den typen mor
som setter barna sine i en boble.
Jeg legger ikke på skuldrene deres den byrden av å være søsken
med noen som har lidd så mye.
Lenge klarte jeg ikke å legge meg
uten å tenke: "Jeg vil
møte deg igjen, i denne verdenen eller et annet sted."
"Jeg lovte deg noe, og jeg oppfylte løftet.
Nå er det på tide å begynne på nytt."
FAMILIEN NARDONI OG JATOBÁ NEKTET Å LA SEG INTERVJUE TIL DENNE DOKUMENTAREN
BASERT PÅ ILANA CASOY OG ROGÉRIO PAGNANS BØKER
Tekst: Rune Kinn Anjum