Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Poliția, ce urgență aveți? - Doamne!
E un hoț în clădire! A aruncat un copil de la etaj!
De la ce adresă… Ce înălțime?
De la etajul șase. Iisuse! A aruncat un copil.
E un hoț în clădire. Doamne!
Dumnezeule!
- Dumnezeule! - Înregistrez incidentul.
- Mă auziți? - Da. Vin ajutoare.
Fata a fost găsită pe gazon.
Plasa de siguranță a ferestrei dormitorului Isabellei
a fost tăiată cu un cuțit și cu o foarfecă.
Ne gândeam: „E iubirea vieții noastre.
Au aruncat-o pe fereastră pe iubirea vieții noastre.”
…ca să audă declarațiile tatălui și ale mamei vitrege.
Au fost în apartament.
Poliția e sigură de asta.
Oamenii și-au văzut în acea victimă pe cei dragi lor.
N-am mai văzut un caz care să implice atât opinia publică.
- Au făcut un spectacol din asta. - Ce naiba!
Dreptate!
Cică știu totul.
Dar, în cazul Isabellei, n-a fost așa.
Nu știm totul.
Era atipic, diferit de ce mai întâlnise poliția.
Mama a lăsat-o în viață și a luat-o moartă.
Au creat o variantă a faptelor ca să calmeze publicul.
Cum rămâne cu importanța relativă?
Cine a ucis-o pe Isabella?
Crima perfectă nu există, chiar dacă e premeditată.
Minciunile ies la suprafață.
Scuzați-ne!
Sistemul nostru juridic nu era pregătit pentru un caz atât de important.
Apoi, poliția a început să ancheteze, au început să apară știri
și a fost o surpriză după alta, un fapt șocant după altul.
O VIAȚĂ PREA SCURTĂ: CAZUL ISABELLEI NORDONI
- Asta-i frumoasă. - Ce multe poze cu tine!
- Uite, Gi! Ambele. - Festivalul Sfântul Ion.
Sunt verișoara Isabellei. Cu patru luni mai mare decât ea.
VERIȘOARA ISABELLEI
Începem.
Eram foarte apropiate.
Părinții ne-au făcut de tineri,
așa că ne aveam una pe alta.
Eram mult mai liniștită decât ea.
Ea avea o personalitate mai puternică.
Era mai…
- Agitată. - Exact.
Eu eram mai relaxată, mai calmă.
Ea lupta pentru ce voia, ca să zic așa, iar tu…
Mie îmi era mai ușor să accept un „nu”..
Am rămas însărcinată la 17 ani. Încă eram la școală.
MAMA ISABELLEI
Am fost șocați.
- Fratele meu, adică tatăl ei… - Tata.
…își lăsase partenera însărcinată cu câteva luni înainte.
M-am bucurat mult să am nepoată. Sau nepot, nu știam atunci.
BUNICA ISABELLEI
Atunci am aflat despre Carolina.
A fost diferit, căci Carolina avea doar 17 ani.
TATĂL ISABELLEI
Am divorțat când fata avea 11 luni.
În următorii patru ani, am avut urcușuri și coborâșuri.
La început, relația noastră
era tipică părinților divorțați.
Ne înțelegeam, dar a fost mai greu după ce a cunoscut-o pe Jatobá.
Nu vorbeam mult,
dar am observat că s-a maturizat după ce a avut și ea copii.
Isabella și-a iubit mult frații.
Îi plăcea să stea cu ei.
Pentru o mamă care-și lasă copilul să stea în weekend la tată,
e liniștitor să știe că se înțelege cu frații.
Voiam să facă parte din asta.
Ei erau parte din viața ei, trebuiau să se înțeleagă.
Ultima mea amintire despre ea…
În vinerea când s-a dus la tatăl ei.
29 MARTIE 2008 LA NORD DE SÃO PAULO
Ziua accidentului
fusese o zi obișnuită.
Era sâmbătă. Eram cu niște prieteni.
Eram la un grătar și mi-a sunat telefonul.
„Mamă, Isa a avut un accident.”
„Cum adică?” „A căzut de pe clădire.”
„Unde?” „E la Alexandre.”
„A căzut.”
Era ceață în noaptea aceea. Totul era liniștit.
Atunci am început să auzim un zgomot în apartamentul de alături.
VECIN
Când ne-am culcat, am auzit un cuplu certându-se.
A fost o ceartă rapidă, între 15 și 20 de minute,
apoi s-a așternut liniștea.
VECINĂ
Imediat după aceea,
am auzit pe cineva la parter.
Striga.
„A aruncat-o pe Isabella! Ajutor! A aruncat-o pe Isabella!”
Am zis: „Să coborâm și să vedem dacă putem ajuta!”
M-am dus spre Isabella. Stătea întinsă pe iarbă.
Ușa de la intrare, din sticlă fumurie, era chiar în spatele nostru.
Când m-am aplecat ca să văd dacă are puls,
Alexandre Nardoni a ieșit pe ușă.
A zis: „E un tip în apartamentul meu. El a aruncat-o pe geam.”
A zis că cineva din apartamentul lui o aruncase pe copilă pe geam.
Și a spus că persoana aceea purta un tricou negru.
Portarul era în negru.
Ne-am schimbat de pijamale și am plecat. A trecut o veșnicie până am ajuns.
Eram la cinci minute cu mașina, dar parcă au fost cinci ore.
Pe drum ne-am rugat,
căci nu ne puteam imagina ce s-a întâmplat.
Nu știam ce s-a întâmplat.
Când am ajuns, era haos. Poliție, de toate.
Soțul a încercat să intre cu mașina, dar poliția nu ne-a lăsat.
Așa că am coborât din mașină și am fugit pe stradă.
Țin minte că am coborât din mașina aflată în mișcare,
am deschis portiera și am fugit.
Când am ajuns acolo, era pe jos.
Respira foarte încet.
Nu m-am gândit să întreb ce, de ce sau cum s-a întâmplat.
Voiam doar să fie ajutată cât mai repede.
N-am plecat nici măcar o clipă de lângă ea.
M-am simțit ușurată, căci încă respira.
Alexandre Alves, de 29 de ani, a ajuns acasă cu Isabella,
soția sa actuală, un copil de trei ani și un bebeluș de 11 luni.
Au intrat pe ușa asta de la garaj. Era o noapte rece.
După ce a parcat, conform surselor,
a dus-o pe copila de șase ani în apartament,
la etajul șase al clădirii.
Clădirea nouă e sigură și are plase de siguranță la fiecare fereastră.
Câteva momente mai târziu, conform surselor,
a coborât ca să-i ia pe ceilalți copii,
iar fata a fost găsită aici, pe gazon.
Îmi amintesc că am încercat să urc în ambulanță
ca să stau lângă ea, dar nu m-au lăsat să stau în spate,
așa că am stat în față.
Îmi amintesc că eram în ambulanță
și am plecat de la locul faptei.
Când am ajuns la spital,
știam doar c-a fost un accident.
Îmi îmbrățișam fiica,
când a venit doctorița să vorbească cu noi.
La scurt timp,
au venit și ne-au spus că nu supraviețuise
și că puteam intra în salon.
Din păcate, n-a durat mult.
Deloc.
Apoi am disperat.
Carolina a căzut la podea.
Așa că m-am dus la fiica mea și am ținut-o.
S-a uitat la mine și a zis: „Mamă, de ce mi s-a întâmplat mie?”
N-aveam cuvinte. Ce-i puteam spune fiicei mele?
Tocmai își pierduse fiica.
După o vreme, am putut spune doar: „Dragă, trebuie s-o lăsăm
să meargă mai departe.”
Când mi-am dat seama că n-a supraviețuit,
am putut doar să-i șoptesc în ureche:
„Tu du-te liniștită!
Eu mă voi ocupa de ce e aici.”
Acestea au fost ultimele mele cuvinte pentru ea.
Apoi, poliția a început să ancheteze
și au început să apară știri și multe detalii.
A fost o surpriză după alta, un fapt șocant după altul.
POLIȚIA
SECȚIA 9
Aici, la secția 9 de poliție din São Paulo, a fost agitație
după-amiaza și seara.
Reporterii așteaptă să audă declarațiile lui Alexandre și ale Carolinei.
Eram de gardă
când am primit vestea că un copil căzuse din apartamentul părinților.
Atât știam.
JURNALIST ȘI SCRIITOR
Inițial, lumea nu știa dacă a fost crimă,
omor, ceva de genul ăsta,
sau dacă ea căzuse accidental.
Pe atunci, erau multe știri
cu copii care, lăsați singuri, cădeau de la fereastră și mureau.
ALT COPIL CADE DE LA GEAM
COPIL CADE DE LA GEAM ȘI SE LOVEȘTE LA CAP
COPIL CADE DE LA GEAMUL UNEI CLĂDIRI DIN PERDIZES
Mi-au cerut să merg la secția 9
și am primit informații,
în timpul unei conferințe de presă cu dl Calixto Calil Filho,
că existau suspiciuni, inclusiv din partea familiei,
de crimă.
Un copil de cinci ani…
ȘEFUL POLIȚIEI
…aseară, în jur de ora 23:30,
a fost aruncat de la etajul șase al unei clădiri.
N-a fost un accident.
Cineva a tăiat plasa de siguranță a geamului
și a aruncat-o de acolo.
E imposibil pentru un copil de cinci ani să taie o plasă și să sară la ora aceea.
Mai ales că, potrivit tatălui, era adormită când a dus-o sus.
Deja adormise în brațele lui.
Există posibilitatea crimei,
căci cineva a tăiat plasa de siguranță și a aruncat-o.
Adevărul e că atunci
credeam că fusese un accident, orice s-ar fi întâmplat.
Dar apoi ne-au spus că trebuie să mergem la poliție.
Ce treabă aveam eu la secție?
Cum adică la secție? Serios!
De ce trebuie să trecem prin așa ceva? A fost un accident!
Un accident.
SECȚIA 9
Eram de gardă în acea sâmbătă seara.
Tura începuse la opt și, imediat după miezul nopții,
a venit un polițist și a raportat incidentul.
Inițial a zis: „A fost un jaf în clădire
și, în timpul acestuia, un copil a fost aruncat de la etajul șase.”
Poliția va cere declarații de la tată și de la mama vitregă.
Poliția i-a întrebat
dacă fuseseră amenințați, dacă aveau dușmani,
dacă cineva voia să-i rănească pe ei sau pe copil.
Tot vorbeau despre portar, așa că am început să mă interesez de el,
să-i cercetez trecutul, să aflu cine era.
Mai ales din cauza suspiciunii cuplului față de el.
L-am sunat pe administratorul clădirii, unul dintre primii locuitori de acolo.
PORTARUL
I-am spus că a căzut o fetiță.
La început, am crezut că a căzut dintr-un balcon.
Pe atunci nu știam.
I-am zis să cheme o ambulanță și poliția.
A făcut ce ar fi făcut oricine în situația aceea.
L-a chemat pe administratorul clădirii.
Acesta a confirmat că era adevărat.
Când am ajuns acolo, era aglomerat,
erau mulți civili și polițiști.
M-am dus să anchetez apartamentul.
La prima vedere, nu erau semne cum c-ar fi fost spart.
Apoi am intrat în sufragerie și am observat niște picături de sânge,
așa că găsisem deja primul răspuns.
Se întâmplase ceva în acel apartament.
Înainte ca victima să fie aruncată pe geam,
se întâmplase ceva în apartament.
Atunci, nu puteam fi sigură că sângele era al Isabellei.
Nu-i văzusem cadavrul, deci nu știam cine sau de ce a sângerat.
Datoria noastră e să cercetăm atent locul,
să căutăm alte pete de sânge
sau alte reziduuri conforme cu evaluarea noastră.
Apartamentul era dezordonat,
dar nu era ceva ieșit din comun.
Nu era nimic stricat,
nu era nimic ieșit din comun, cum e de obicei la crime.
Nu era ca la o crimă sau o spargere tipice.
Doar o casă dezordonată normală.
Probele sugerau
că nu a fost o spargere, ci o crimă.
Era sânge la fața locului și nu existau dovezi de furt.
Locul n-a fost răvășit, nu erau urme de încăierare,
că cineva ar fi încercat să scape sau chiar de o ceartă în cuplu.
Am fost informați că acest om e tatăl copilului.
Acum dă declarații
și vă prezentăm imagini în exclusivitate.
Cât dădeau declarații, îi întrebam:
„Are sens?
De ce ar arunca un hoț un copil pe geam?”
Le puneam aceste întrebări
ca să ajungem împreună la o ipoteză plauzibilă
cu privire la ce se întâmplase.
Vedeți aceste imagini în exclusivitate.
Anna Carolina, mama vitregă, o tânără.
Pare speriată. Fața ei e cam tensionată.
La început, a fost un caz obișnuit.
În prima zi, ziarele nu i-au dat prea multă importanță.
A atras atenția cu timpul.
Duminică plecam la înmormântare,
când m-a sunat un canal de televiziune.
Pentru o familie normală, ca a mea, tragedii ca asta se întâmplau doar la TV.
Dintr-odată, eu eram acolo. Familia mea era la televizor.
30 MARTIE 2008
…știind că fata mea nu va avea șansa să citească, să scrie, să învețe…
să facă 15 ani,
să viseze, să meargă la facultate.
Nu va putea.
Trebuie să fim alături unii de alții.
Uneori suntem foarte afectați, dar încercăm să rămânem uniți.
STEAUA NOASTRĂ PE VECIE
Vorbim despre o crimă asupra unui copil,
iar asta îi mișcă pe oameni.
I s-a întâmplat unei familii de clasă mijlocie.
JURNALIST - SBT TV
Contextul crimei a atras atenția oamenilor.
- Mulțumesc! - Am învățat împreună, în clasa a patra.
Sperăm cu toții că…
Nu puteam pleca de acasă.
Căci reporterii, jurnaliștii radio, ziariștii,
toți stăteau pe lângă casa mea,
zi și noapte.
Scuze, înțeleg că e treaba voastră, dar prefer să fiu lăsată în pace.
Au spus că fata a căzut,
dar dv., ca polițist cu experiență, nu credeți asta. Nu, dle Calil?
Avem un caz complex.
Suntem extrem de precauți.
Verificăm fiecare informație,
pe oricine a fost menționat,
pe oricine a fost văzut făcând ceva în clădire.
Criminalistul de gardă a ajuns acolo primul.
Imediat ce a observat ceva nelalocul lui, m-a contactat.
Am fost informată că fusese un jaf și o crimă.
O infracțiune la o proprietate. M-am dus acolo.
„Stai, care-i povestea?”
„Părinții au lăsat-o dormind în apartament
și s-au dus după ceilalți copii din mașină.
Când s-au întors, nu mai era.
Fusese aruncată pe geam
și găsită lângă cabina paznicului.”
„Era rănită?” „Nu, au zis că nu era.”
Dacă nu era rănită, de ce era sânge în fața ușii apartamentului?
Pata de sânge era fix la ușă,
deci fusese produsă în exterior.
Acela a fost primul lucru interesant care mi-a atras atenția.
A fost rănită în afara apartamentului.
Erau multe rufe de spălat în chiuvetă
și pe mașina de spălat,
dar am observat o găleată
cu o cârpă care arăta ca un scutec din pânză.
Era la înmuiat în apă.
Am zis: „Sunt atâtea lucruri aici și e doar găleata asta?”
Așa că am luat-o.
Și, după cum s-a descoperit, pe pânză era sânge.
SERVICIUL CRIMINALISTIC
Primul contact pe care l-am avut a avut loc dis-de-dimineață.
Recepția morgii ne-a chemat
și ne-a spus că un polițist voia să ne întrebe despre un caz.
Despre un caz nou.
Și…
LEGIST
Voia să știe dacă erau răni pe corp
din care putea curge
sângele găsit la fața locului.
Avea o rană pe frunte
cauzată de un obiect ascuțit.
I-a lăsat o mică rană pe frunte.
Prezenta cianoză facială și la unghii,
alături de leziuni evidente la nivelul gâtului cauzate de strangulare.
Dovezile indicau puternic asfixia.
INSTITUTUL DE MEDICINĂ LEGALĂ
S-a stabilit că cauzele morții au fost traumatisme multiple
și asfixia mecanică din cauza strangulării.
Când a căzut, nu a murit imediat. A rămas în viață o perioadă.
Era deja rănită și suferise o asfixie gravă,
care ar fi dus inevitabil la moarte.
A prezentat mai multe semne pe corp
care indicau că fusese strangulată dinainte să fie aruncată pe geam.
POLIȚIA
Când Alexandre a vorbit cu mine, a început cu întrebarea:
„L-ați prins pe hoț?”
În noaptea aceea au fost chemați peste 30 de polițiști,
fiindcă un hoț intrase în apartament
și o aruncase pe fată pe fereastră.
Normal, poliția a stabilit un perimetru în zonă
și a căutat în împrejurimi pentru a-l găsi pe presupusul atacator.
Nu lipsea nimic, nu erau semne de spargere
și n-a fost văzută nicio altă persoană care să coboare cu liftul.
Când am ajuns la spital,
Alexandre a venit să vorbim.
A zis: „Dnă Rosa, era tare fericită…
Hoțul a aruncat-o de acolo.”
„Ce vrei să spui?”
„Când am ajuns, ușa era dărâmată.”
„Cum adică? De ce ar arunca-o pe geam?”
Se purta ca un leu în cușcă, se învârtea non-stop.
„L-am văzut pe hoț. Purta tricou negru.
A spart ușa, am văzut.”
„De ce nu te-ai luptat cu el, ce mama naibii?
De ce nu te-ai luptat?” Apoi a schimbat subiectul.
POLIȚIA
Aveau aceleași răspunsuri.
Parcă erau repetate.
A observat că povestea cuplului
era ciudată,
fiindcă înșiruirea faptelor pe care o repetau
nu se potrivea cu a martorilor.
Era mai interesat să adauge pe cineva la locul faptei
și să dea vina pe el pentru moartea fetei lui
decât să rezolve crima.
Nu avea întrebări,
avea doar informații și încerca să mă convingă.
M-am mirat.
A observat că presa e aici. Avocatul ei încearcă să-i ascundă fața.
Acum pleacă din cameră.
Dar avem deja niște imagini.
Ce s-a întâmplat? Au venit împreună?
E treaba poliției. Poliția își face treaba.
Suntem aici ca să ajutăm la interogatoriu.
Nu știm cine a făcut-o.
Cuplul s-a dus la poliție
cu o echipă de avocați, din prima.
Avocații deja pregătiseră o împuternicire
pentru a apăra cuplul.
Asta ne-a atras atenția atunci.
Când e un caz mediatizat, care atrage mulți reporteri,
pe lângă ei sunt și spectatori care strigă:
„Criminalule! Dreptate!”
Îmi amintesc o voce de femeie.
„Criminalule!”
M-am uitat și am zis: „Civili? Așa de târziu?”
Nu era un civil, era șefa de gardă
care țipa la ei.
Nu am văzut-o pe șefă zicând asta
și n-am avut timp
să verific ce s-a întâmplat în afara anchetei.
Se mișcă. Vin Alexandre și Anna Carolina.
Mulți oameni. Nu împingeți!
- La o parte! - Agitație.
Nu bloca portiera! Dă-te!
Mare agitație.
Nu mă împinge! Filmează mașina!
Fii atent! Partea din față a mașinii.
Alexandre și Anna Carolina pleacă.
S-au întors! Uite!
Ies. E Alexandre.
Inițial, Ana Carolina de Oliveira n-a dat vina pe nimeni.
MAMA ȘI BUNICUL ÎI APĂRĂ PE TATĂ ȘI PE MAMA VITREGĂ
N-aveam de ce să mă îndoiesc de ei.
Familia mea nici nu s-a gândit la asta.
Nici eu.
Oamenii ne ziceau: „El a făcut-o!”
Noi ziceam: „Nu.
O fi el rece uneori,
dar nu și-ar ucide fetița.
Căci o iubea pe Isa și Isa, pe el.”
Dacă aș fi fost mama,
bunica fetei,
m-aș fi rugat să fie altcineva.
CRIMINALISTĂ
Nici nu mi-aș imagina
că tatăl fetei ar putea fi implicat.
Adjuncta a ajuns cu avocații cuplului.
Nu a dezvăluit ce s-a discutat,
dar ne-a asigurat că n-a fost o declarație oficială.
Nu pot dezvălui nimic.
- E confidențial? - Da.
E o sarcină delicată să anchetezi o crimă în care suspectul e apropiat de victimă.
E nevoie de trei ori mai multă responsabilitate.
Nu poți face greșeli.
Nu poți acuza greșit un tată,
o mamă sau pe cineva apropiat victimei.
Dacă persoana e inocentă, devine și ea victimă și o doare.
Nu putem acuza un tată
că și-a ucis fata fără să fim absolut siguri.
Pot dezvălui că, după strângerea tuturor probelor,
ne putem face o idee cam 70% clară despre ce s-a întâmplat în ziua aia.
După două sau trei zile de anchetă, aveam destule dovezi
că mințeau.
Și cineva care-și aruncă fiica pe fereastră
e capabil să fugă de orice.
POLIȚIA
Vă rog să înțelegeți că e o crimă gravă,
presupunând o muncă grea.
Șefa Renata s-a dedicat total cazului.
Abia a dormit în ultimele trei zile,
așa că nu vom accepta cererea de a închide cazul
mai devreme de cele 30 de zile stabilite de lege.
Când s-a întâmplat, am sunat-o pe șefa Renata.
ȘEFUL POLIȚIEI
Mi-a zis: „Domnule, sunt sigură.
Cuplul a fost de vină.”
Poliția cere arestarea temporară a tatălui și a mamei vitrege a Isabellei.
Oamenii strigă: „Criminalul!” E speriat, dar pleacă acum.
Uite-l pe Alexandre!
Alexandre, ești nevinovat?
Sunt nevinovat.
De ce se întâmplă asta?
Înapoi!
Alexandre spune că e nevinovat.
Polițiștii îl protejează.
Oamenii încă strigă: „Criminalul!”
Alexandre e protejat de polițiști.
Încearcă să intre în clădire.
E o nebunie.
Oamenii îl urmăresc, el aleargă în jurul secției.
Aici… Intră.
Cazul a devenit foarte riscant.
Dacă nu găseau dovezi palpabile suficiente,
care să confirme suspiciunea pe care o avea poliția de la început,
totul se transforma într-un scandal.
Uneori, de la începutul anchetei,
rezultatul dorit e deja stabilit.
Trebuie să evaluezi toate elementele
adunate de șeful poliției
pe parcursul întregii anchete
pentru a ajunge la o concluzie.
Nu poți abandona premisa asta ca să construiești o anchetă.
Presa trebuie să fie rapidă. Funcționează pe bază de termene limitate.
Când apare o crimă,
vrea să prezinte un vinovat imediat.
Când justiția, în timpul anchetei
sau în timpul procesului,
încearcă să țină pasul cu presa ca să dea răspunsuri,
treaba se complicată.
Trebuie să respect legea braziliană.
Ea stabilește modul în care părțile pot aduna probe
și, până acum, probele îi incriminează pe inculpați.
În timpul primului interviu acordat,
la câteva zile după crimă,
reporterul m-a întrebat ce sentință voi cere pentru acuzați.
I-am zis: „Domnule, ancheta e în desfășurare.
Nu știm dacă vom depune plângere,
dacă va fi proces, dacă vor fi jurați, dacă vor fi condamnați,
dar deja mă întrebați ce sentință vor primi?”
POLIȚIA E SIGURĂ: EI AU FOST
„Ei au fost” e practic o condamnare.
AVOCATUL APĂRĂRII
…cazul Nardoni. Și e foarte competentă.
- Alexandre Nardoni… - Alexandre și Anna Carolina vor depune…
Mama, după cât a suferit în timpul anchetei…
Oamenii vorbeau despre crimă încontinuu.
La magazin, la baruri… Vorbeau mereu despre asta.
Dreptate!
Isabella a fost aruncată de la etajul șase.
Dreptate. Nu pot scăpa nepedepsiți.
Oamenii se uitau de parcă era o telenovelă.
Doamnelor, chiar credeți că o fetiță speriată de cinci ani
ar avea răbdare să caute o foarfecă
pentru a tăia plasa ca să sară?
Ce naiba!
Viața mea s-a schimbat.
Cu fiecare nouă descoperire, mă întrebam:
„Ce se petrece cu viața mea?”
Filmare în exclusivitate.
Camera din acest supermarket a surprins ultimele momente din viața Isabellei.
Veți vedea tot ce s-a întâmplat în magazin.
Sunt imagini nemaivăzute.
ACTORI PROȘTI
PĂRINȚI MONȘTRI
Criminalilor!
Publicul e doritor…
EXPERT PARTICULAR
…de tragedie
încă din Grecia.
Pot Anna Carolina Jatobá și Alexandre Nardoni să fugă din țară?
Dreptate!
Cine a ucis-o pe Isabella?
Totul a fost dus la extrem.
Cazul era la televizor non-stop.
Eram la televizor tot timpul.
În weekend, trei martori care trăiesc în clădirea unde a avut loc crima
au dat declarații cu privire la moartea Isabellei.
Am vorbit cu o asistentă,
care a menționat că auzise zgomote dinspre șantier,
locul perfect pentru a fugi de la locul crimei.
Am vorbit…
JURNALIST ȘI SCRIITOR
…cu muncitorii și i-am întrebat dacă văzuseră ceva ciudat.
Au zis: „Nu, dar cineva doarme aici în timpul săptămânii,
așa că poate știe el ceva.”
Maistrul a confirmat informațiile la telefon
cu primul muncitor care sosise duminică.
Salut, Gabriel!
MAISTRU
Auzi, a fost vreo spargere duminica trecută?
Deci era deschisă?
Nimeni n-a luat nimic, dar era deschisă?
Era deschisă.
Mi-a spus că, atunci când ajunsese acolo de dimineață,
duminică,
a observat că poarta fusese spartă.
Placa asta de lemn era ruptă.
Trebuia să fie fixată în cuie, ca celelalte.
Sunt prinse unele de altele, dar asta a fost spartă ca să treacă cineva.
Nu s-a furat nimic,
dar maistrul ne arată cât de ușor e accesul în clădire.
A spus: „Mi-am dat seama că cineva a cotrobăit.
Știam că cineva fusese aici.”
- Ai fost acolo în noaptea aia, Gabriel? - Nu.
MUNCITOR
Nu merg acolo în weekend.
Ce a spus poliția?
Acel articol tocmai fusese publicat,
iar poliția urma să decidă dacă elibera cuplul sau nu.
Așa că l-au dus pe muncitor la secția de poliție.
A ajuns la secție, s-a întâlnit cu polițiștii
și e posibil să fi fost presat să-și schimbe declarația.
Apoi l-au dus la reporteri și el a declarat: „N-am spus nimic.
Poarta nu era stricată. Nu s-a întâmplat asta.”
Nu știu nimic. Nu știu nimic despre nicio spargere.
- A intrat un hoț? - Nu.
- Ai dat un interviu? - Nu.
- Nu? Ce ai spus? - Nu.
Nu s-a furat nimic și n-a intrat nimeni.
- Deci nu a fost nimeni acolo? - Nu.
Problema era că poliția nu a investigat pista.
Dacă ar fi investigat, l-ar fi găsit pe omul care intrase prin efracție.
Sergentul Messias și alți doi polițiști.
Peste 30 de polițiști s-au dus la locul faptei
și au verificat zona, așa cum e procedura.
De ce nu avea poliția informația
că fusese spart șantierul în noaptea aia?
Fiindcă sergentul nu a inclus asta în raport.
Cum îți maschezi eroarea?
Pui presiune pe o persoană speriată și analfabetă:
„De acum înainte, negi până la capăt!”
Și așa a făcut.
AZI SE VA DECIDE ELIBERAREA TATĂLUI ȘI A MAMEI VITREGE
JUDECĂTORUL DE APEL VA DECIDE ASUPRA LEGALITĂȚII ARESTĂRII CUPLULUI
JUDECĂTORUL SPUNE CĂ ARESTAREA NU SE POATE BAZA DOAR PE SUSPICIUNI
La 14:30,
după o săptămână, Alexandre iese din închisoare.
Slavă Domnului!
Trupele speciale au însoțit cuplul la Institutul de Medicină Legală,
unde au fost eliberați.
Acolo i-am cunoscut.
M-a surprins că au început să râdă.
Au început să vorbească de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.
L-am și întrebat:
„De ce râzi? Fiica ta e moartă.”
Cuplul va fi dus într -un loc sigur.
Înțelegem că nu prezintă niciun risc.
18 APRILIE 2008
În ziua în care cuplul a fost adus să dea declarații la secție,
locul era complet înconjurat
de către reporteri, cameramani,
fotografi și elicoptere.
Și poliția a făcut ceva nemaivăzut.
Au programat interogatoriul cuplului în data de 18 aprilie,
când ar fi împlinit victima șase ani.
Mulți ani trăiască
Am programat interogatoriul la acea dată
doar din coincidență.
Cine crede că a fost intenționat
se înșală, pentru că nu a fost.
A fost o strategie, presupun…
ȘEF TRUPE SPECIALE
…ca să se joace cu mintea lor. E o tehnică de interogare.
Foarte des întâlnită.
Ați auzit de „polițist bun, polițist rău”?
Până și copiii știu că există așa ceva.
N-a fost ceva făcut pe ascuns.
Au anunțat informația asta.
Au instalat și toalete portabile în fața secției,
ca mulțimea să poată participa
și să pună presiune pe cuplu, să-i facă pe cei doi să mărturisească.
Au stat acolo peste 20 de ore
și nu au mărturisit.
În timpul interogatoriului, Alexandre Nardoni și Anna Carolina Jatobá
au negat implicarea lor în moartea Isabellei.
Înșiruirea faptelor raportată de cuplu
și detaliile sosirii lor în clădire
în noaptea de 29 martie nu se potrivește cu detaliile
prezentate de martori și de probele judiciare.
Alexandre Jatobá, tatăl Annei, mama vitregă a Isabellei,
nu se îndoiește de nevinovăția cuplului.
Nu-i vine să creadă ce se întâmplă. I-am zis să fie puternică.
TATĂL ANNEI
„Toți trec prin greutăți în viață, dar trebuie să-ți dovedim nevinovăția.”
- Care e cea mai mare teamă? - N-am niciuna. Sunt foarte încrezător.
Sunt sigur că nu sunt vinovați și o vom dovedi.
TATĂL LUI ALEXANDRE
- Dacă poliția dovedește contrariul? - Nu știu ce va spune poliția.
În fiecare zi cineva spune că va fi o nouă decizie,
dar trebuie să așteptăm.
Nu are rost să speculăm.
Comportamentul arogant al tatălui lui Alexandre
și eforturile insistente ale familiei sale de a fi în centrul atenției
au fost interpretate drept: „Sunt puternici,
deci vor scăpa basma curată.”
Auzeam asta de la mulți oameni.
„Vor fi arestați, dacă au atâția bani?”
Tatăl lui, bunicul fetei, e și avocatul apărării.
Mereu calm și liniștit,
avocatul fiscal Antonio Nardoni pare să ia el toate deciziile.
Ceva la Alexandre…
Felul în care își ținea capul sus, privirea poate cam arogantă.
Aveam impresia că își zice:
„Faceți ce vreți! Tata va rezolva asta.
Sunt în siguranță, mă ajută tata.”
În ciuda vârstei, nu s-a comportat ca un adult.
Tatăl lui s-a ocupat de tot:
de toate problemele, conflictele, certurile cuplului.
Și de apartamentul în care locuia.
Nimic nu a fost cumpărat cu banii lui,
pentru că nu-și permitea.
Până și decorul fusese ales de tată.
Nimic nu era al lui. Totul era al familiei lui.
Se putea bucura de toate câtă vreme se purta frumos.
Alexandre nu știa absolut nimic despre rutina zilnică a Isabelei.
Nu știa numele profesoarei, nici al pediatrei.
A plătit pensie alimentară pentru că așa ordonase tribunalul.
Așadar, analizându-l pe Alexandre Nardoni, tatăl copilei,
observi seria de încercări eșuate
de a fi fiul perfect pentru familia sa.
Avea antecedente de agresiune,
până și față de soția lui, până și față de mama Isabellei.
A devenit mai agresiv în timp.
Vorbește cu noi!
Vorbește cu presa!
Alexandre?
Alexandre? Ce fac copiii tăi? Alexandre?
Îmi amintesc doar o plângere veche
pe care Ana Carolina Oliveira o depusese împotriva lui,
conform căreia o amenințase când Isabella avea 16 luni,
fiindcă Ana o înscrisese pe fată la o creșă fără acordul lui.
A trebuit să depunem plângere, fiindcă mă tot amenința.
A vrut să mă omoare.
Da. A zis că mă va omorî.
PERMIS DE CONDUCERE NUME: ALEXANDRE ALVES NARDONI
Poate că își mai plesnea copiii la fund,
dar nimic ieșit din comun.
Mai ales în privința Isabellei. Nu i-a făcut nimic.
Mama ei confirmă asta.
Ce lipsea în toate articolele?
Versiunea cuplului.
Cine poate uita celebrul interviu cu familia Nardoni pentru Fantástico?
Era cea mai vizionată emisiune de la televiziunea braziliană.
L-am abordat pe Antonio Nardoni.
„Dle Antonio, vrem să intervievăm cuplul.”
Noaptea, ne-a sunat și ne-a spus:
„Bine, ne băgăm. Vor da interviul.”
A fost o știre senzațională.
Sunteți acuzați de o crimă gravă. Cum vă descurcați?
A fost dezastruos.
S-au încurcat pentru că au început să se bâlbâie
și nu aveau abilități de vorbire.
Reporterul a profitat de asta.
Ce părere aveți despre moartea tragică a Isabellei?
Suferim enorm.
Din cauza vorbelor pe care le spun oamenii,
din cauza felului în care ne judecă și fiindcă ne-au condamnat deja,
deși suntem nevinovați.
Înțeleg.
Ce pot să spun? Eu și soția mea…
Cum să spun? Suntem o familie ca oricare alta.
Ținem mult unii la alții.
Suntem o familie foarte unită.
După acel interviu, n-am mai avut nicio îndoială.
Eram siguri.
Plânsul ei era copilăros și ridicol.
Se prefăcea că plânge. Nici măcar copilăros nu era.
Nu a vărsat nicio lacrimă.
„Eram o familie.”
Și ce? Și eu am familie.
Multe familii stau la aceeași masă
și, într-o zi cu soare, se înjunghie reciproc.
A mai fost ceva care a atras atenția oamenilor,
a celor care au urmărit interviul.
Când Alexandre încerca să vorbească,
mama vitregă vorbea peste el,
înainte să-și termine el propoziția.
Ei nu știu cine suntem cu adevărat. Adică…
Ne cunosc doar prin intermediul informațiilor apărute în presă…
Cele mai multe lucruri pe care le spun despre noi sunt inventate. Nu…
Nimeni nu ne cunoaște familia. Nimeni nu știe cine suntem cu adevărat.
După interviul pentru Fantástico, mulți au tras concluzia pripită
că Jatobá era liderul cuplului.
Dar această ipoteză pică după o analiză mai aprofundată.
Ea a fost cea abuzată.
Vorbește mai mult, e mai emoționată, e mai anxioasă… Nu e la conducere.
Un alt detaliu important al istoriei Annei Carolina Jatobá
e că ea suferea în mod evident de depresie.
Depresie postpartum.
Era foarte deprimată. Băiatul ei avea 11 luni.
Dezordinea aceea îi reprezenta starea mintală.
Casa ei îi reflecta mintea.
Nu era în regulă.
Suferea, o durea.
Cine a zis că era fericită?
Fiindcă se țineau de mână la supermarket? Și ce?
Era izolată de prietenii ei.
Nu ieșea cu nicio prietenă, nu era niciodată sunată.
N-am dat de nicio prietenă de-ale ei.
Să ne gândim la ipoteza că avem de-a face cu un cuplu normal,
care nu e format din oameni cruzi și violenți.
La un moment dat, cineva și-a pierdut cumpătul și a agresat-o pe fată.
Să presupunem pe moment că acest atac nu era menit să ucidă,
dar că, totuși, acesta a fost efectul.
Nu e vorba doar despre greșelile făcute,
ci despre o persoană rea care a comis o crimă și a încercat să o ascundă.
Nu știu ce s-a întâmplat de fapt.
La locul crimei, imediat mi-au atras atenția
petele de sânge.
Din două motive. În primul rând, datorită structurii lor.
Am observat și că au încercat să le șteargă,
să curețe petele.
Dar erau perfect vizibile.
Petele de sânge marcau un drum de la ușă
până la canapea.
Petele de sânge de la ușa din față
au dezvăluit o traiectorie care sugera că Isabella
fusese cărată înăuntru.
N-a intrat pe picioarele ei.
Picăturile se potriveau cu pasul unui adult.
Înșiruirea petelor de sânge era în concordanță cu înălțimea tatălui.
Să presupunem că Anna, cu un efort uriaș, a cărat-o pe fată înăuntru.
Petele de sânge ar fi avut altă structură,
în concordanță cu înălțimea mai mică.
Aici, chiar lângă canapea
mai erau câteva pete de sânge,
altele decât cele pe care le văzusem venind de la ușă.
Urmând calea trasată de petele de sânge,
ai fi ajuns direct în dormitorul unde dormeau ceilalți copii.
Patul și cearșafurile erau în dezordine.
Erau picături de sânge și acolo.
Iar ultima pată de sânge găsită în apartament
era pe pervaz.
Chiuveta era plină cu vase murdare,
dar tot am observat o foarfecă.
M-am gândit: „Obiectul ăsta
ar fi putut fi folosit pentru a tăia plasa de siguranță.”
Am găsit, prinsă în foarfecă,
o parte din plasa de la geam.
Erau multe jucării pe patul ei.
În plus, patul fusese făcut și era neatins.
Și, pe deasupra,
era și un desen al Isabellei întins pe pat.
Prin urmare, nici vorbă ca tatăl s-o fi culcat pe patul acela.
E o afirmație care m-a deranjat profund.
De ce a mințit tatăl?
SERVICIUL CRIMINALISTIC
Inculpații au fost citați
și chemați să participe la reconstituirea evenimentelor,
care a avut loc duminică, 27 aprilie 2008.
Serviciul criminalistic urma să reconstituie la perfecție
versiunea pe care inculpații o considerau benefică pentru ei.
Doar că au refuzat să meargă.
Au spus că nu aveau să ofere dovezi împotriva lor.
27 APRILIE 2008
Șeful poliției a cerut oficial ca judecătorul Maurício
să interzică zborul oricărei aeronave
pe o rază de doi kilometri.
Dar canalele TV au găsit o soluție.
Au închiriat balcoanele apartamentelor din jur
și și-au pus reporterii și comentatorii acolo,
cu camere mari, ca să filmeze reconstituirea.
Timp de aproape trei ore, o echipă de zece profesioniști
a fost în clădirea unde a avut loc crima, în data de 29 martie.
Odată cu reconstituirea, am stabilit cronologia evenimentelor.
Am trasat o linie temporală,
lucru extrem de important.
Am verificat toate informațiile care, până la acel moment,
de la începutul anchetei, nu fuseseră verificate.
De exemplu, mașina avea dispozitiv de navigare.
Am putut identifica exact momentul în care a fost oprită mașina.
Totul s-a întâmplat după ora 23:36.
S-au dus sus. Au intrat în apartament.
Totul s-a întâmplat în acel interval de 15 minute.
La ora 23:49,
portarul a auzit un zgomot ca de izbitură.
A ieșit imediat și l-a sunat pe administratorul clădirii.
Administratorul a sunat disperat poliția.
Dispeceratul a primit apelul la ora 23:50.
Avem înregistrarea discuției administratorului cu dispeceratul.
E un hoț în clădire! A aruncat un copil de la etaj!
Am putut folosi înregistrarea pentru a identifica exact momentul
în care a venit acuzatul să verifice trupul fetei.
Asta s-a întâmplat la 23:50 și câteva secunde.
Asta înseamnă că, la un minut după ce Isabella fusese aruncată de sus,
inculpatul era chiar lângă fată.
Între timp, Anna era în apartament, dădea telefoane.
Prima persoană pe care a sunat-o a fost tatăl ei.
Apelul a fost rapid, câteva secunde.
După alte șase secunde, și-a sunat socrul.
A fost tot o discuție rapidă.
În timp ce vorbea, Isabella era deja jos.
Ea a vorbit la telefon cu tatăl ei și apoi cu socrul ei
în intervalul în care dl Lucio vorbea cu poliția.
Și era sus. La telefon.
Dacă ar fi existat o a treia persoană, ar fi fost acolo.
Au spus că s-au întors la mașină.
Fata dormea,
așa că s-au întors la mașină ca să-i ia pe ceilalți copii
și abia când au intrat în casă și-au dat seama că Isabella dispăruse.
Declarația oferită de acuzat sugerează
că a ajuns la parter după miezul nopții.
Deci reconstituirea era esențială pentru stabilirea liniei temporale.
Nu se potrivește.
Alexandre Nardoni și Anna Carolina Jatobá sunt încătușați.
Miercuri au fost arestați preventiv.
Acum, la ora 22:33,
cuplul va fi dus la secția 9.
E Alexandre Nardoni…
pe bancheta din spate.
Iată-l pe Alexandre… E luat în mașină.
Anna Carolina Jatobá e dusă în mașina trupelor speciale.
Am primit ordin să mergem la clădire,
i-am arestat și mulțimea a aplaudat.
Treaba noastră era să-i escortăm, ca să nu fie linșați.
Și sosirea lor la secția de poliție a fost agitată.
În afară de reporteri,
o mulțime de spectatori voiau să vadă cuplul.
Prin spate.
Decizia judecătorului
a fost comunicată imediat presei.
Ofițerii care au reținut cuplul
au scos partea laminată a lunetei
din mașina cu care-i transportau.
Totul a fost intenționat.
Polițiștii le-au și spus reporterilor și cameramanilor:
„V-am adus un cadou.”
Colac peste pupăză,
după ce au ajuns la secția de poliție, au fost forțați să aștepte în mașină
cu portiera larg deschisă, ca toată lumea să facă poze,
de parcă ei erau două premii, două premii de vânătoare,
prinse de poliție.
Înregistrez.
- Domnule… - Spune ceva, la naiba!
Gata! Ajunge!
Scuzați-ne!
Atenție!
Poliția nu poate opri presa să-și facă treaba.
Adevărul e că n-avea rost să ne grăbim.
Erau arestați, erau în siguranță.
Eram acolo ca să-i protejăm.
Nu voiam să mă grăbesc doar ca să nu fie filmați.
Dacă îi filmau, treaba lor.
CUPLUL SE PREDĂ ÎN FAȚA MULȚIMII ÎNFURIATE
JUDECĂTORUL A ACCEPTAT ACUZAȚIILE ȘI A EMIS MANDAT ÎN JURUL OREI 18:00.
Presa caută știrile senzaționale.
Și, uneori, sub impulsul momentului,
în graba de a afla povestea și de a oferi repede informația,
ea poate transforma fără să vrea o situație într-un spectacol.
E vorba despre exploatare?
Nu pot spune sigur dacă e vorba despre exploatare.
Știu doar că e un caz care a mișcat toată țara.
Parcă societatea a avut parte de catharsis odată cu cazul ăsta.
Acest caz, fără îndoială, simbolizează relația complexă
dintre mass-media și justiția penală.
Are rădăcini adânci.
În timpul Inchiziției, mulțimile se adunau în piețe
pentru a asista la execuții.
Era un sentiment de satisfacție în rândul oamenilor,
motivat de o noțiune de dreptate, indiferent de cine era acuzat
sau de ce probe duseseră la acele execuții.
Oamenii s-au arătat foarte interesați de justiția penală
de-a lungul istoriei.
Această crimă a avut loc în clasa mijlocie,
ceea ce influențează mult opinia publică.
Într-un fel, publicul din clasa mijlocie, adică marea parte a publicului,
își poate imagina, într-un fel sau altul, că ar fi în aceeași situație.
Mă regăsesc în apartamentul acela.
Dintr-un anume motiv, râvnesc la caz.
Vreau să aflu mai multe.
Deci e o rețetă pentru rating ridicat.
O parte din presă a depășit limita.
A pierdut din vedere propria responsabilitate.
Cum să facă un test indirect, prin sunet,
fără a-i testa de fapt pe acei oameni?
Să produci o știre folosind un detector de minciuni…
Nu sunt de acord cu asta.
CALIBRARE
A DOUA POVESTE FANTÁSTICO
…vorbelor pe care le spun oamenii,
din cauza felului în care ne judecă și fiindcă ne-au condamnat deja,
deși suntem nevinovați.
MINCIUNĂ
N-am fost eu producătorul reportajului și nici nu l-aș fi produs.
Nu sunt de acord cu asta.
SUPER POP CU LUCIANA GIMÉNEZ
Francisco Cembranelli, mulțumesc pentru interviu.
Mulțumesc, e plăcerea mea să fiu aici.
Cembranelli era considerat un erou național.
- Ce faci? - Salut!
Cum ai vrea să-ți spun? Francisco, Chico, Cembranelli?
- De obicei, Cembranelli. - Cembranelli, nu?
Să o luăm de la început!
Dl Cembranelli a devenit faimos după ce a lucrat la unele cazuri
care au emoționat publicul.
Ați devenit superstar în cazul Nardoni.
V-a afectat personal?
Ați fost hărțuit? Familia dv., copiii dv.?
Ce hărțuiri ați suferit?
Oamenii vorbesc cu mine pe străzi.
Nu știu cum să mă descurc, fiindcă sunt timid.
Nu sunt vedetă.
Încă îmi fac treaba în același loc ca întotdeauna.
Dar văd că…
Sincer să fiu, eram gata să selectez jurați.
În 2008, la trei luni după incident.
Le spuneam asta jurnaliștilor care mă întrebau:
„De ce va fi nevoie ca procuratura să solicite jurați?”
„De nimic. Judecătorul trebuie să dea ordinul,
iar noi selectăm jurați pe baza dovezilor adunate.
Sunt suficiente ca să-i condamnăm.”
Procuratura voia să profite de vociferări.
Pentru că era mai ușor să obțină rezultatul dorit,
câtă vreme vociferările afectau
ritmul procesului și al anchetei.
Oamenii își trimiteau pozele în scrisori,
cu mesaje sincere.
Înțelegeam amploarea întregului eveniment
când primeam aceste scrisori emoționante
care descriau modul în care oamenii interpretau și acceptau povestea.
Unii oameni și-au numit fiicele „Isabella” din cauza asta.
Oricum, scrisorile astea m-au emoționat.
Uitați!
„Nu mă cunoști. Sunt Rosana, am 47 de ani
și sunt mamă a trei copii.
Din 29 martie 2008,
ne-am împrietenit fără să vrem.
Când am auzit de tragedia Isabellei,
n-am putut să nu mă pun în locul tău.
Din acea zi tristă, am avut destule nopți nedormite,
gândindu-mă la tine și la fiica ta.
Pot doar să-mi imaginez cum suferi.
Dar știu că nu voi înțelege niciodată.
M-am tot gândit cu ce te-aș putea ajuta,
deci, în data de 18 aprilie,
de ziua mea și a Isabellei,
am făcut o pancartă de protest împotriva impunității.
De atunci, am fost la mai multe proteste, inclusiv la cel din ziua procesului.
Am stat în fața tribunalului până li s-a dat sentința.”
ISABELLA PENTRU TOTDEAUNA
Am avut emoții până la capăt.
Căci, în fiecare zi, fiecare săptămână, fiecare lună,
apăreau alte știri.
Voiam să știm cum mergea ancheta.
Am suferit doi ani întregi.
Ajunul procesului a fost…
cel mai groaznic din viața mea.
Timpul a stat pe loc, nu mai venea ziua aia.
22 MARTIE 2010
Azi începe procesul
lui Alexandre Nardoni și al Annei Carolina Jatobá,
care sunt acuzați de moartea Isabellei în martie 2008.
De puține ori în istoria Braziliei, a mai atras un proces atenția
la fel de mult ca acesta.
E multă agitație
în jurul acestui proces televizat.
Procesul a fost o nebunie.
Trotuarul din fața tribunalului era plin de oameni.
Mulțimea aceea mă speria.
Erau mulți oameni acolo, multe echipe de presă.
Am ezitat să trec prin mulțimea aceea de oameni.
Mă tot gândeam: „Ce caut aici?”
FAMILIA NARDONI ÎȘI SCHIMBĂ AVOCATUL ÎNAINTE PROCESULUI CU JURAȚI
Încrederea e primordială în orice relație avocat-client.
În cazurile de infracțiuni grave, ca acest omor,
clienții au nevoie de cineva excepțional, de un specialist.
Și Roberto Podval avea multă experiență.
E unul dintre cei mai străluciți avocați din țară,
deci s-au simțit în siguranță în mâinile lui.
Roberto Podval, 44 de ani, și Francisco Cembranelli, 49 de ani,
au absolvit amândoi aceeași universitate în São Paulo
și sunt în vârf de formă.
Podval a lucrat la unele cazuri controversate
și a câștigat 13 din cele 15 cazuri la care a lucrat înainte.
Era clar că era o cauză pierdută.
Dar să nu accept cazul
doar pentru că mă temeam că e o cauză pierdută?
Apropo, sunt judecați pe nedrept.
Dar au dreptul să se apere.
Înainte să intre în tribunal,
avocatul apărării, Roberto Podval, a fost huiduit de mulțimea
care aștepta să vadă procesul.
Podval a fost agresat fizic în fața tribunalului.
E o nebunie. Avocatul nu apără crima.
Oamenii, din păcate, ovaționau pentru un verdict în fața tribunalului.
Sentimentele lor erau alimentate de mediatizarea zilnică a cazului,
care era mereu prezentat la știri.
Această studentă la Drept și-a adus apă și mâncare.
S-a trezit devreme ca să fie prima.
André, de unde ai venit?
Ponte Nova, la vreo 800 km de aici.
E în nordul Minas Gerais.
Trebuie să fie închiși. Sunt criminali.
Sunt vinovați.
Cred că sunt vinovați până la proba contrarie.
Nu există dovezi că ar mai fi fost cineva la locul crimei. Sunt vinovați.
Trebuie să fie închiși. Sunt monștri.
Așa cum știu că Domnul există, știu că sunt vinovați.
Societatea îi condamnă.
Apoi, sunt jurații, nespecialiști
care reprezintă societatea în a judeca pe altcineva.
Când acei oameni au intrat în tribunal pentru a judeca cuplul,
e greu de crezut că au fost nepărtinitori.
PUTERE JUDICIARĂ TRIBUNAL REGIONAL
E de parcă ai câștiga la loterie.
Să fii jurat la un caz precum cel al cuplului Nordoni.
JURAT
Mai întâi, trebuie să fii înscris ca jurat la acel tribunal.
Apoi, dacă ai noroc să fii pre-selectat,
ești doar unul dintre cei 25 potențiali jurați.
Din cei 25 de jurați, doar șapte vor fi aleși.
JUDECĂTOR
Cembranelli, procurorul,
s-a uitat la jurați, pe care se pusese deja presiune
din cauza opiniei publice, și a spus:
„Sunteți răspunzători
pentru rezultat și veți răspunde
în fața societății.”
Asta ar spune cineva care caută dreptate?
Apărarea a cerut Curții Supreme să anuleze juriul
din cauza lipsei de imparțialitate a juraților,
rezultată din agitația publică generată în timpul procesului.
Procesul ar fi fost imparțial dacă s-ar fi ținut pe Marte.
Pentru că toată lumea din Brazilia știa. Normal că juriul fusese influențat.
Am ajuns acolo, am așteptat
și am fost prima care a dat declarație.
Am ales patru martori.
Prima a fost mama Isabellei, Ana Carolina.
Ea putea descrie trecutul familiei.
Putea discuta despre relația cu fiica ei,
cu fostul soț,
cu mama vitregă.
Putea să descrie relația ei cu Alexandre când erau căsătoriți,
cum a fost după divorț
sau după ce s-a petrecut crima.
A fost o declarație importantă, cu greutate emoțională.
Când am intrat ca să dau declarația,
îmi amintesc că eram cu fața la judecător,
iar cuplul era în dreapta mea.
Nu am făcut contact vizual.
Nu voiam să îi văd.
Am încercat să mă concentrez pe ce aveam de făcut.
Am încercat să nu-mi pese că ei erau acolo.
Luni, reporterul Sandro Barbosa
a urmărit declarația mamei Isabellei,
Ana Carolina de Oliveira.
Sandro, care a fost cel mai emoționant moment
al declarației mamei?
Când își amintea de fiica ei,
când era întrebată despre relația mamă-fiică,
se emoționa.
La un moment dat, vorbea despre cum fiica ei dorea
să învețe să scrie și să citească.
Apoi a început să plângă, căci și-a amintit de fiica ei.
VISUL ISABELLEI ERA SĂ CITEASCĂ
FIINDCĂ ERA BUNĂ LA ȘCOALĂ ȘI…
(ȘI ATUNCI MARTORA ÎNCEPE SĂ PLÂNGĂ IAR)
Am dat declarația.
Am vorbit ore întregi
despre amintirile mele,
despre toată căldura, despre acele emoții…
După declarație, judecătorul e obligat să întrebe
dacă părțile sunt de acord să plece martorul.
Martorul poate rămâne izolat la locație,
dar nu poate pleca decât dacă toate părțile sunt de acord.
Când judecătorul a întrebat: „Poate pleca?”
Eu am fost de acord.
Apărarea, nu.
Confruntarea există ca ei să se contrazică,
acuzatul și mama.
Asta mă interesează să fac.
Am făcut-o ca să fiu sigur.
Nu voiam ca mama să privească procesul.
Și din cauza asta am fost urât atunci.
Mă pregătisem pentru acea situație, pentru proces.
Eram pregătită să înfrunt realitatea problemelor.
Dar nu eram pregătită să fiu izolată.
Judecătorul Mauricio Fossen a confirmat că mama Isabellei trebuie să stea
până se termină ultima declarație.
Emoțional, cu cererea apărării de a menține mama izolată,
trebuia să stea acolo zile întregi.
Martorii trebuie să fie izolați.
Era tulburată emoțional,
deci era o situație delicată.
Mi-au ucis nepoata.
O omoară în fiecare zi și acum vor să-mi omoare fata.
Are nevoie de sprijinul familiei.
E minimul de care are nevoie acum. De sprijinul familiei ei.
Suntem aici pentru ea,
dar ei i-au negat dreptul de a suferi, de a țipa.
Voiau să fie cât mai departe de jurați.
A suferit atât de mult fiind singură în camera aia,
fără mine, fără tatăl ei…
Nu avea pe nimeni care să o consoleze,
să o sprijine.
Nici cei care-i aduceau mâncare
nu puteau vorbi cu ea.
Sunt izolați de jurați.
N-a putut merge la un hotel. Totul se întâmpla acolo.
Ieșeam din sala de judecată pe hol
și, pe cealaltă parte a holului, era o cameră
amenajată ca un dormitor.
A trebuit să petreacă câteva nopți la tribunal.
Și camera ei era cumva perete în perete cu a noastră.
N-am văzut-o niciodată,
dar am auzit-o plângând de mai multe ori.
Era foarte emotivă, din cauza fiicei ei.
Momentul acela mi-a rămas în minte.
A trebuit să petrec acolo patru zile,
singură într-o cameră.
Nu mai puteam suporta.
Până la urmă, era procesul fiicei mele.
A fost dezvăluirea poveștii vieții mele. Și nici nu mă puteam uita.
La un moment dat, a renunțat, dintr-un anume motiv,
și a acceptat ca Ana Carolina să plece.
Și nici n-a asistat la proces.
Era așa de slăbită emoțional, că s-a dus acasă.
Am ajuns în punctul în care nu mai puteam sta acolo.
A fost greu
să nu pot vorbi cu nimeni.
Se întâmplau lucruri aici și nu știam. Nu puteam să văd sau să vorbesc cu nimeni.
M-a lăsat închisă acolo în cel mai greu moment.
Mama aceea n-a putut urmări
procesul ucigașilor fiicei ei.
E greu.
N-a avut voie să ia parte
la ce o putea ajuta să se vindece și să înțeleagă ce s-a întâmplat.
Dacă aș fi fost avocatul cuplului Nardoni,
aș fi încercat să resping fiecare probă.
Aș fi încercat să nu fiu de acord cu probele,
analizându-le pe toate separat.
Podval e un avocat extraordinar,
îl respect cel mai mult,
dar argumentul lui nu a fost prea bun.
A fost un caz dificil.
Era clar că vor fi acuzați, da?
Cred că apărarea s-a descurcat slab cu câteva detalii
din raportul criminalistic.
Apărarea e obstrucționată? De ce?
Ascultă, nu pot și nu voi afirma că apărarea e obstrucționată.
Totuși, pot spune că, de când am intrat în acest loc,
ne-am confruntat cu o serie de provocări.
Am auzit de cazul Nardoni de la început,
căci avocații cuplului m-au căutat și mi-au cerut să intru în echipă.
Dar i-am spus tatălui lui Alexandre: „Păstrează-ți banii, fiul tău e vinovat.
Va fi condamnat.”
Deși nu eram de acord cu multe lucruri din raport.
RAPORT: CRIMĂ
VICTIMĂ: ISABELLA NARDONI SEMNATAR: RENATA PONTES
Poliția, Criminalistica, Ministerul Public…
Nimeni nu avea dovada supremă.
Proba pe care nimeni nu o poate contrazice.
Și ce-au făcut?
BIROUL DE SECURITATE PUBLICĂ
Un clip 3D
în care au descris cum s-a întâmplat crima.
Au încercat să descrie ce s-a întâmplat în acea noapte.
Asta era dovada lor.
Dar, de fapt, asta nu înseamnă nimic.
Clipul a fost creat de cineva.
LOCUL IMOBILIZĂRII VICTIMEI
Clipul arăta ce s-a întâmplat conform imaginației oamenilor.
Dar procesul nu înseamnă doar atât.
Animația a fost creată
folosind probele găsite la locul crimei
și reconstituirea pe care au refuzat-o.
Aveam suficiente elemente pentru a stabili o linie temporală.
E adevărul? E adevărul criminaliștilor.
Ei au muncit, au făcut un raport, au reconstruit crima
conform înțelegerii lor cu privire la ce a lăsat acele urme.
E ca un sindrom. Îl văd des în rapoartele poliției.
Eu îi spun „Sherlock-ism”.
Profesionistul crede că trebuie să explice totul.
Au găsit, dacă am dreptate, 13 picături de sânge.
Așa că au creat o poveste: „S-a dus de acolo până acolo,
apoi s-a ridicat și s-a dus în camera fraților…”
Procurorul trebuie să creeze o poveste pentru proces.
Ca un mic film. Cu structură, evoluții…
Și jurații cred că procurorii știu tot.
Dar, în cazul Isabellei, n-a fost așa.
Nu știm totul.
Pe ușa dormitorului victimei
era o pată de sânge în formă de mână de copil.
Avocatul a întrebat:
„De ce copilul nu atinge ușa în clipul vostru?”
Serviciul criminalistic a răspuns: „Nu se încadra în poveste.”
Așa c-am întrebat:
„Ce alte elemente au fost găsite de criminaliști,
dar nu au ajuns în povestea din clip?”
Unele fapte sunt cam inexacte?
Sigur.
De exemplu, momentul în care se presupune că ea a lovit-o în cap pe Isabella
cu intenție.
Nu așa a fost.
Isabella era acolo.
Are o rană la cap, după cum se vede în poză.
Rana asta a sângerat în mașină.
Au pus un reactiv în mașină și au descoperit sânge.
Reactivul ne permite
să vedem o pată de sânge și după ce a fost curățată.
Am folosit reactivul ca să le văd.
Mi-am imaginat c-ar putea fi și alte pete
și chiar erau.
Am confirmat și că era sânge de om.
Au susținut c-a fost o agresiune și au căutat sânge în mașină.
Și, după cum s-a dovedit,
sângele din mașină n-a fost confirmat ca fiind al Isabellei.
Au făcut un test ADN
care n-a fost concludent, dar a indicat prezența sângelui unui bărbat.
Ce a demonstrat pata de sânge?
BĂRBAT
Nu era sângele ei.
Nu am putut stabili că sângele îi aparținea Isabellei,
căci era amestecat cu profilul genetic al altui membru al familiei,
unul dintre băieți.
Amestecat cu sângele lui.
Având în vedere locația scaunului, probabil era al bebelușului.
Încercau să pună totul cap la cap.
SÂNGE DEZVĂLUIT DE REACTIV
Unde e dovada?
„Am găsit un scutec de pânză.”
„Ați făcut test ADN?” „Nu.” Deci nu-i nicio dovadă.
APOI, ANNA JATOBÁ O STRÂNGE DE GÂT PE VICTIMĂ
Și apoi e strangularea. Rănile de la gâtul victimei sunt reale.
La morgă s-au găsit urme de unghii.
LEZIUNI CARACTERISTICE ASFIXIEI DIN CAUZA STRANGULĂRII
Nu pot dovedi că ea a strangulat-o pe fată.
Am observat semne de asfixie.
În acest caz, ar fi extrem de dificil
să se stabilească a cui era mâna responsabilă
pentru provocarea acelor semne.
Dacă intenționezi să condamni doi oameni
pentru moartea unui copil,
trebuie să poți arăta ce a făcut fiecare.
Cine a aruncat-o? Cine a ucis-o? Cine a lovit-o? Cine a făcut ce?
Și ce dovedește asta?
Nimic.
E tentant să crezi clișeul clasic
cu mama vitregă care lasă urmele
și apoi îl convinge pe Alexandre,
de parcă urma să fie un film horror cu acel copil.
Am întrebat-o pe criminalistă:
„De ce ați arătat în filmare că mama vitregă
a strangulat-o pe victimă,
dacă doctorul spune că nu se poate confirma?”
A fost o observație simplă.
Alexandre Nardoni își mușca unghiile până la carne.
Dar Anna avea unghii normale,
care puteau lăsa urmele acelea.
Normal că unii pun asta la îndoială și scot în evidență greșelile,
dar orice anchetă din lume are lipsuri.
Apoi le-am spus juraților:
„Raportul a fost făcut de Institutul de Medicină Legală din São Paulo,
unul dintre cele mai respectate, și de spitalul Clínicas.
Dar domnul Podval,
care n-a urmat Medicina…
Nimeni din echipa lui nu a făcut medicină legală,
dar ei spun că e minciună.
În cine aveți încredere?”
Unii părinți cred că e în regulă să-și bată copiii.
Să zicem că un părinte își plesnește copilul, acesta cade,
se lovește la cap și moare.
Având în vedere această ipoteză,
să zicem că tatăl s-a gândit:
„La naiba! Ce mă fac acum?”
Apoi se preface că e un accident.
Deodată, mintea lui nu mai funcționează,
nu poate folosi gândirea critică,
nu se poate gândi la consecințe,
deci acționează instinctiv, agresiv.
Există un termen francez pentru asta.
Folie à deux.
Nebunia unui cuplu.
E caracteristică cuplului Nardoni și altor oameni.
Deci nu sunt psihopați. Nu se potrivesc acelui profil.
Oamenii sunt mai mult decât crima comisă.
Chestia e că putem dovedi
că amândoi au fost la fel de vinovați.
Amândoi sunt răspunzători de moartea ei.
Și, indiferent de ce ar încerca oamenii să zică,
nu pot elimina cuplul
de la locul crimei la momentul căderii.
Oricum am privi situația,
nu se poate să fi fost în altă parte în momentul căderii.
Procesul ajunge la a cincea, ultima zi, fără să se știe când se va încheia.
După ce au văzut lupta dintre apărare și procurori,
jurații se vor aduna în camera secretă cu judecătorul, procurorul și avocații.
Mulțimea care aștepta la tribunal
și aștepta să audă verdictul judecătorului la microfon
n-ar fi acceptat verdictul „nevinovați”.
Judecătorul…
a avut curajul
să pună mai multe difuzoare pe stradă
ca să citească cu voce tare o sentință
era agresivă, ostilă față de acei oameni.
Era judecător!
Așteptăm ca decizia juraților
să fie anunțată la microfon,
ca publicul care așteaptă la tribunal
să o poată auzi în timp real,
în timp ce judecătorul Mauricio Fossen o citește în sala de judecată.
Presa îmi va citi sentința sau va prezenta propria versiune?
Fiecare canal putea da o versiune diferită.
Toate au fost luate în considerare.
E remarcabil cum oamenii refuză să plece.
Oamenii erau implicați emoțional în toată treaba asta.
Eu și toată Brazilia așteptam decizia.
Apoi, în ultimele clipe,
eram cu soțul meu.
Îl țineam de braț, ne țineam de mână,
cât așteptam sentința.
Tăcerea era tulburătoare.
Când judecătorul Fossen a anunțat că au fost găsiți vinovați,
nu știu cum de nu i-am rupt brațul soțului.
Îi condamn după cum urmează:
Alexandre Alves Nardoni
e condamnat la 31 de ani, o lună și 10 zile de închisoare
pentru uciderea unei persoane cu vârsta sub 14 ani,
cu trei factori agravanți,
fiind și mai grav că victima era fiica sa,
plus opt luni de detenție pentru falsificarea probelor.
O condamn pe inculpata Anna Carolina Trotta Peixoto Jatobá
la 26 de ani și opt luni de închisoare
pentru uciderea unei persoane cu vârsta sub 14 ani,
cu trei factori agravanți…
Am plâns și am plâns,
pentru că a fost…
dreptatea pe care am căutat-o atâta timp.
Condamnarea criminalilor,
anunțată de judecătorul Fossen de la tribunalul Santana,
a adus alinare și liniște
unei populații revoltate
și însetate de dreptate.
Am urmărit sentința la televizor.
Au transmis-o în direct.
Parcă era finala Cupei Mondiale.
Isabella!
Nu! Nu era momentul să sărbătorim.
Voiam doar să se facă dreptate. Și s-a făcut.
Sentința de 31 de ani pentru el
și de 26 de ani pentru ea i-a mulțumit pe cei care au văzut procesul.
Ne inspiră încredere nouă, brazilienilor. Speranță și încredere în justiție.
Măcar atât au făcut pentru mamă.
Mă bucur! Sufletul meu e liniștit.
Dreptate!
Criminalilor!
În timp ce mulțimea țipa acolo,
liniștea tristă din sala de judecată era absolut asurzitoare.
Atmosfera era încărcată.
Era greu să respiri, fiindcă cine câștigase de fapt?
Nimeni n-a sărbătorit. Nimeni.
Nimeni n-a zâmbit. Nu înăuntru.
Sentința lor a fost dată acum doi ani.
Credeți că apelul poate anula decizia?
E greu să crezi în ceva în țara asta.
Dar voi continua să cred.
Deci avem un cuplu cu trei copii,
doi, ai lor și unul, doar al tatălui.
Au o viață pașnică.
Sunt clipuri cu ei plimbându-se prin parcuri.
Apoi, într-o zi, ajung acasă, urcă la etaj
se ceartă, lovesc un copil
folosesc o foarfecă pentru a tăia o gaură în plasă,
și-și aruncă fiica pe geam.
Asta a fost considerată o poveste absolut plauzibilă.
Au condamnat un cuplu la peste 30 de ani de închisoare pentru el
și 26 pentru ea,
dar nu pot stabili cine a făcut ce.
N-am nicio îndoială
că povestea auzită nu s-a întâmplat așa.
Sunt absolut convins.
Spun asta azi și veți vedea că am dreptate.
A fost primul și singurul proces pentru cazul Isabellei Nardoni.
Nu va mai fi alt proces.
DIN 2008, ALEXANDRE NARDONI ȘI ANNA CAROLINA JATOBÁ RĂMÂN ÎNCHIȘI
NEAGĂ CĂ AU COMIS CRIMA
Dacă încă mint și acum,
ne putem întreba dacă soțul și soția
au avut un fel de înțelegere
care le-a permis
să suporte arestul
și impactul asupra familiei
în timp ce încă își păstrează declarațiile de nevinovăție.
Presupun că lumea se aștepta ca tatăl sau mama vitregă să mărturisească
și să descrie ce s-a întâmplat.
Doar vor
cea mai scurtă sentință.
Sunt tineri.
Vor avea o viață de trăit după ce vor ieși.
Ce a mai rămas din omul ăla?
Când va ieși din închisoare, se va uita în oglindă și va zice: „Sunt criminal?
Mi-am ucis fiica?
Cum se poate uita în ochii fiului său și să zică: „Tatăl tău ți-a ucis sora”?
Poate cel mai puțin dramatic mod de a aborda situația
e să te consideri victima unei tragedii…
Unei tragedii uriașe, unei erori judiciare.
De parcă plătești pentru ceva ce n-ai făcut.
Asta-ți dă putere să înaintezi,
fără să privești înapoi, nu?
Dacă sunt vinovați de fapt, cum arată sentința,
e de înțeles că nu mărturisesc,
căci asta ar însemna să piardă orice urmă de înțelegere.
Îndoiala, nu? Că poate sunt victimele unei nedreptăți.
Amândoi sunt vinovați,
chiar dacă nu spun nimic.
E foarte improbabil ca asemenea crimă să fi avut loc fără implicarea lor.
Toată povestea sugerează complicitatea lor.
Niciodată, în istoria criminologiei, n-am auzit
ca un cuplu să fie condamnat, aruncat în închisoare peste zece ani
și nu doar să-și păstreze declarația de nevinovăție,
dar să și rămână împreună. Evident, amândoi
au avut șansa să fie eliberați
dacă se turnau reciproc.
Ne rămâne o întrebare.
Ar accepta mama vitregă să plătească ceva ce n-a făcut?
M-am întâlnit cu Jatobá, tatăl Annei,
la tribunal.
M-am întâlnit cu el și am spus:
„Dle Jatobá, spuneți-i să mărturisească!
Spuneți-i să mărturisească!”
A zis: „Dnă Rosa, i-am spus,
dar nu o lasă.
Nu o lasă.”
Așa a zis. Am auzit cu urechile mele.
Abuzul financiar e un aspect important în acest caz.
Nu e ceva despre care auzi des, dar există.
Deciziile femeii sunt supuse controlului financiar,
până și cumpărarea absorbantelor presupunând să fii nevoită să ceri bani.
E înjositor pentru orice femeie să fie lipsită de așa ceva.
Fără ajutor financiar,
nu și-ar fi permis un avocat privat
sau să plătească pentru binele copiilor ei.
Decizia de a rămâne împreună implică mulți factori.
Nimeni nu e atât de naiv încât să creadă că, după 14 ani,
încă e o poveste romantică.
ÎN IUNIE 2023, ANNA CAROLINA JATOBÁ A FOST ELIBERATĂ CONDIȚIONAT
ȘI VA ISPĂȘI RESTUL PEDEPSEI SUB SUPRAVEGHERE.
DIN 2019, ALEXANDRE ÎȘI ISPĂȘEȘTE SENTINȚA ÎN REGIM SEMIDESCHIS,
CU PERMISIUNEA DE A IEȘI OCAZIONAL.
După ce…
Isabella a decedat și după proces…
aveam nevoie de un început nou.
Îi mulțumesc Domnului că mi-a dat șansa să-l întâlnesc pe actualul soț,
care e un om minunat.
A acceptat povestea mea.
A intrat într-o relație cu mine
știind că nu va fi ușor.
Și cu el mi-am reconstruit viața.
Cu el,
am trăit bucuria de a fi din nou mamă.
Mereu am visat asta.
Mereu am vrut să fiu iarăși mamă.
A fost un obiectiv pe care l-am îndeplinit.
A fost o sarcină dificilă din punct de vedere emoțional.
Imediat ce-am rămas însărcinată,
am început să-mi amintesc tot.
Să fiu însărcinată cu Maria Fernanda a fost mai ușor,
după ce l-am născut pe Miguel.
Azi, nu sunt
genul de mamă
care-și protejează copiii exagerat.
Nu e vina lor
că sunt frații
cuiva care a suferit atât.
Mult timp, când mă duceam la culcare,
mă gândeam: „Vreau…
să te pot întâlni din nou, pe lumea asta sau în altă parte.
Ți-am promis ceva și m-am ținut de cuvânt.
Acum e timpul s-o iau de la capăt.”
FAMILIILE NARDONI ȘI JATOBÁ AU REFUZAT SĂ FIE INTERVIEVATE
BAZAT PE CĂRȚILE SCRISE DE ILANA CASOY ȘI ROGÉRIO PAGNAN
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă