Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Polisen, vad har hänt? -Herregud.
Det är en inbrottstjuv i byggnaden. Han kastade ut ett barn.
Från vilken adress… Jag menar, från vilken höjd?
Från sjätte våningen. Herregud, de har kastat ut ett barn.
Det är en inbrottstjuv i byggnaden. Herregud!
Herregud.
-Kära nån. -Jag rapporterar händelsen.
-Hör du mig? -Ja, hjälp är på väg.
Flickan hittades på gräsmattan.
Skyddsnätet i Isabellas sovrumsfönster hade saboterats med kniv och sax.
Vi brukade tänka: "Det är vårt livs kärlek.
De har kastat ut vårt livs kärlek från ett fönster."
…i väntan på utsagor från fadern och styvmodern.
De var i lägenheten.
Polisen är säker på det.
Folk såg sina egna nära och kära i offret.
Jag hade aldrig sett ett fall som påverkat den allmänna opinionen så mycket.
Det blev uppståndelse.
Vad i helvete?!
Rättvisa!
Så de vet allt.
Men det är inte sant i Isabellas fall. Vi vet inte allt.
Det var avvikande, olikt allt polisen hade stött på tidigare.
Mamman lämnade av flickan vid liv. När hon hämtade henne var hon död.
De fabricerade en version för att lugna ner samhället.
Vad hände med konkreta bevis?
Vem dödade Isabella Nardoni?
Det perfekta brottet existerar inte ens om det är överlagt.
Lögner har en tendens att komma fram.
Ursäkta oss.
Vårt rättssystem var inte redo för ett så viktigt fall.
Sen började polisen utreda och nyheter komma ut.
Det var en överraskning efter den andra, ett chockerande fakta efter det andra.
FALLET ISABELLA NARDONI
-Den här är fin. -Det finns så många bilder på dig.
-Titta, Gi. Det är ni två. -Festas Juninas.
Jag är Isabellas kusin. Jag är fyra månader äldre än hon var.
Och…
Nu börjas det.
Vi var
alltid tillsammans.
Våra föräldrar fick oss när de var unga, så vi hade i princip bara varandra.
Jag var mycket lugnare än hon.
Hon hade en starkare personlighet. Hon var mer…
-Hetlevrad. -Ja, precis.
Jag var mer avslappnad och lugn.
Hon kämpade för vad hon ville ha, så att säga, medan du…
Det var lättare för mig att godta ett "nej".
Jag var 17 när jag blev gravid. Jag gick fortfarande i skolan.
ISABELLAS MOR
Vi blev förvånade.
Min bror…
Min pappa.
…som är hennes far, hade gjort sin partner gravid några månader tidigare.
Jag såg fram emot att få en dotterdotter. Eller en dotterson – jag visste inte då.
Det var då vi fick höra om Carolina.
Det var annorlunda, för Carolina var bara 17 år.
Vi skilde oss när hon var 11 månader.
De kommande fyra åren hade vi våra upp- och nedgångar.
I början var vår relation
typisk för skilda föräldrar. Vi kom överens.
Men det blev svårare när han träffade Jatobá.
Vi pratade inte mycket,
men jag märkte att hon blev mer mogen efter att ha fått egna barn.
Isabella älskade sina syskon så mycket.
Hon gillade att umgås med dem.
När man låter sitt barn tillbringa helgen hos sin pappa
är det skönt att veta att barnet gillar sina syskon.
Jag ville att hon skulle ta del av det.
De var en del av hennes liv, så hon behövde få uppleva det.
Mitt sista minne av henne…
Den fredagen åkte hon till sin pappa.
29 MARS 2008 NORRA SÃO PAULO
Olycksdagen hade varit
en ganska vanlig dag.
Det var en lördag. Jag umgicks med några vänner.
Vi var på grillfest, och min telefon ringde.
Hon sa: "Isa har varit med om en olycka."
Jag sa: "Vad menar du?" Hon sa: "Hon föll från byggnaden."
Jag sa: "Var då?" Hon sa: "Hon är hos Alexandre."
Jag upprepade: "Hon ramlade ut."
Det var dimmigt den kvällen, allt var tyst.
Vi hörde oväsen från lägenheten bredvid.
När vi gick och la oss hörde vi ett par bråka.
Det var ett kort gräl. Det pågick i 15–20 minuter.
Sen blev det tyst igen.
Strax efter det hörde vi nån på bottenvåningen.
De skrek:
"De kastade ut Isabella! Hjälp, de kastade ut Isabella!"
Jag sa: "Vi går ner och ser om vi kan hjälpa till."
Jag gick mot Isabella. Hon låg där på gräset.
Den tonade glasporten var precis bakom oss.
När jag hukade mig ner för att se om hon hade en puls
kom Alexandre Nardoni ut genom porten.
Han sa: "Det är en man i min lägenhet. Han kastade ut henne genom fönstret."
Han sa att nån i hans lägenhet hade kastat ut barnet genom fönstret.
Han sa att han bar svart tröja.
Portvakten bar svart.
Vi tog av oss vår pyjamas och åkte. Resan dit kändes oändligt lång.
Vi var fem minuter bort, men det kändes som fem timmar.
Vi bad på vägen dit,
för vi kunde inte ens föreställa oss vad som hade hänt.
Vi visste inte vad som hade hänt.
Det var kaos när vi kom dit. Det var en massa poliser där.
Min man försökte köra in, men polisen lät oss inte göra det.
Så jag hoppade ut ur bilen och sprang ner för gatan.
Jag hoppade ut ur bilen medan den fortfarande rörde sig.
Jag öppnade dörren och sprang in. När jag kom dit låg hon på marken.
Hon andades väldigt långsamt.
Jag ifrågasatte inte vad som, varför det eller hur det hade hänt.
Jag ville bara att hon skulle få hjälp så fort som möjligt.
Jag lämnade henne inte, inte ens en sekund.
Jag…
Jag var någorlunda lättad, för hon andades fortfarande.
Alexandre Alves, 29 år, kom hem med 6-åriga Isabella,
sin nuvarande fru, en 3-åring och en 11 månaders bebis.
De åkte in genom garageporten här. Det var kallt den kvällen.
Precis efter att ha parkerat, enligt våra källor,
tog han sexåringen till deras lägenhet på sjätte våningen.
Den nya byggnaden är säker och har skyddsnät i varje fönster.
Enligt samma källor
kom han ner en stund senare för att hämta de andra barnen.
Flickan hittades här, på gräsmattan.
Jag försökte sätta mig bredvid henne i ambulansen.
Men jag fick inte sitta i bak, så jag satte mig i fram.
Jag minns att jag satt i ambulansen
och att vi lämnade platsen.
Så vitt vi visste var det en olycka.
Jag höll om min dotter
när läkaren kom och pratade med oss.
Det dröjde inte länge
innan de kom ut för att berätta att hon inte hade klarat sig
och att vi kunde gå in i rummet.
Tyvärr dröjde det inte länge.
Inte länge alls.
Sen bröt vi ihop.
Carolina lutade sig mot väggen och gled ner på golvet,
så jag gick och höll om henne.
Hon såg på mig och sa: "Mamma, varför hände det här med mig?"
Jag saknade ord.
Vad skulle jag säga? Hon hade precis förlorat sin dotter.
Efter ett tag sa jag:
"Vi måste släppa henne så att hon kan gå vidare."
När jag äntligen insåg
att hon inte hade klarat sig
viskade jag i hennes öra:
"Du kan
vila i frid.
Jag tar hand om allt här."
Det var…
Det var mina sista ord till henne.
Sen började polisen utreda
och nyheter och utvecklingar komma ut.
Det var en överraskning efter den andra, ett chockerande fakta efter det andra.
POLIS
Det har varit mycket rörelse
här på São Paulos 9:e polisdistrikt under eftermiddagen och kvällen.
Många reportrar väntar på att höra Alexandres och Carolinas utsagor.
Jag hade jour när vi hörde att ett barn hade fallit från föräldrarnas lägenhet.
Det var all information vi hade.
JOURNALIST OCH FÖRFATTARE
Först var alla osäkra på om det handlade om brott,
om mord eller nåt sånt, eller om det hade varit en olycka.
På den tiden hörde man ofta om barn
som föll från fönster efter att ha lämnats ensamma.
BARN FALLER UT GENOM FÖNSTER
OCH FÅR SKALLSKADA
BARN FALLER UT GENOM FÖNSTER I PERDIZES
De bad mig åka till polisstationen i 9:e distriktet.
Och jag fick information om,
under en presskonferens med Calixto Calil Filho,
att man, inklusive familjen, misstänkte mord.
Ett femårigt barn…
RIKSPOLISCHEF
…kastades igår kväll kl. 23.30
från sjätte våningen.
Det var ingen olycka.
Nån klippte upp skyddsnätet i fönstret och kastade ut henne.
Det är omöjligt för en femåring att klippa sönder ett nät och hoppa ut
den tiden på kvällen.
Särskilt eftersom hon, enligt pappan, sov när han bar upp henne.
Hon hade sovit i hans knä.
Så det finns misstanke om mord,
då nån klippte upp nätet och kastade ut henne.
Då trodde jag
att det var en olycka.
Men sen sa de att vi skulle åka till polisstation.
Vad skulle jag göra på polisstationen?
Vad menar ni med polisstationen? Kom igen.
Måste vi gå igenom allt det här? Det var en olycka.
9:E POLISDISTRIKTET
Jag hade jour på lördagskvällen.
Mitt skift började kl. 20.00, och strax efter midnatt
kom en militärpolis in och anmälde händelsen.
Först sa han: "Det var inbrott i en byggnad,
och under inbrottet kastades ett barn från sjätte våningen."
Polisen kommer att begära vittnesmål från fadern och styvmodern.
Polisen frågade om de hade fått hot,
om de hade fiender, om nån ville skada dem eller barnet…
De pratade om portvakten,
så jag började kolla upp hans liv, hans bakgrund och vem han var,
särskilt på grund av hur misstänksamma de var mot honom.
Jag ringde fastighetsförvaltaren, en av de första att flytta in i byggnaden.
PORTVAKT
Jag sa att en flicka hade fallit.
Först trodde jag att hon hade fallit från balkongen.
Jag visste inte då.
Jag bad honom ringa efter en ambulans, samt ringa polisen.
Han gjorde vad alla skulle ha gjort i samma situation:
ringde fastighetsförvaltaren.
Och förvaltaren åkte dit och bekräftade att det var sant.
Det var mycket folk där när jag kom dit, många civila och poliser.
Jag gick upp för att undersöka lägenheten.
Det fanns inga tecken på inbrott.
Jag gick in i vardagsrummet och såg några droppar blod.
Jag hade mitt första svar: Nåt hade hänt i lägenheten.
Innan offret kastades ut genom fönstret
hade nåt hänt i lägenheten.
Då kunde jag inte vara säker på att blodet var Isabellas.
Jag hade inte sett hennes kropp, så jag visste inte vem blodet tillhörde.
Vår plikt är att göra en noggrann undersökning av platsen
och leta efter blodfläckar eller rester
som är förenliga med vår rättsmedicinska bedömning.
Lägenheten var stökig, men det var inget utöver det vanliga.
Inget var trasigt eller på fel plats, som vi brukar se vid mordfall.
Det var inte stökigt som vid mordfall eller inbrott.
Det var bara ett vanligt stökigt hem.
Bevisen tydde inte på inbrott,
utan på mord.
Det fanns blod på platsen, men inga tecken på inbrott.
Stället hade inte vänts upp och ner, och det fanns inga tecken på kamp,
på att nån hade försökt fly eller på att paret hade bråkat.
Vi har fått veta att den här mannen är barnets far.
Vi ger er de här exklusiva bilderna från hans utsaga.
Under deras utsagor frågade jag:
"Går det ihop? Varför skulle en inbrottstjuv kasta ut ett barn?"
Jag ställde de här frågorna
så att vi kunde nå en mer trolig hypotes om vad som hade hänt.
Ni ser exklusiva bilder.
Anna Carolina, styvmodern, är en ung kvinna.
Hon verkar vara rädd. Hon har en rätt spänd mind.
Först var det bara ett vanligt fall.
Den första dagen uppmärksammades det inte. Det fick uppmärksamhet med tiden.
Jag var på väg till begravningen, på söndagen, när en tv-kanal ringde.
En vanlig familj som min ser bara såna här tragedier på tv.
Plötsligt var jag på tv. Det var min familj på tv.
30 MARS 2008
Att veta att min dotter inte kommer att få läsa,
skriva,
studera…
…fylla 15,
ha drömmar,
gå på college…
Det kommer hon bara inte.
Vi måste finnas där för varandra.
Ibland kan man inte annat än att känna smällen,
men vi försöker finnas där för varandra.
ISABELLA FÖR EVIGT VÅR LILLA STJÄRNA
Vi pratar om ett brott mot ett barn, och såna brott påverkar folk.
Det hände en medelklassfamilj.
Situationen fångade folks uppmärksamhet.
-Tack. -Vi studerade ihop i fjärde klass.
Så vi hoppas alla att det är…
Jag kunde inte lämna huset,
eftersom tv-reportrar, radioreportrar och tidnings…
…journalister campade utanför mitt hus,
dag och natt.
Förlåt. Jag vet att det är ert jobb, men jag vill hellre bli lämnad i fred.
De sa att flickan föll, men du, som erfaren polis, köper det inte.
-Eller hur, herr Calil? -Vi står inför ett komplicerat fall.
Vi är extremt försiktiga. Vi kollar upp all information,
alla personer som nämnts, alla som sågs göra nåt i byggnaden.
Den jourhavande kriminalteknikern kom dit först.
Så fort han märkte att nåt var fel kontaktade han mig.
Jag fick veta att det handlade om rån och mord,
med andra ord: egendomsbrott.
Jag åkte till platsen. Jag tänkte: "Vad har hänt?
Föräldrarna lämnade henne sovande i lägenheten
och gick och hämtade de andra barnen i bilen.
När de kom tillbaka var hon…
…där.
Hon hade kastats ut genom fönstret och hittades bredvid vaktkuren.
Blev hon skadad? Nej, de sa att hon inte blev det.
Men om hon inte blev skadad, varför fanns det blod vid ytterdörren?"
Blodfläcken var precis vid dörren,
vilket tyder på att den hade uppstått på vägen in.
Det var det första som fångade min uppmärksamhet,
att flickan blev skadad utanför lägenheten.
Det låg mycket smutstvätt i tvätthon och på tvättmaskinen,
men jag la märke till en hink
som innehöll en tygbit som såg ut som en tygblöja.
Den låg i blöt i en vattenlösning.
Jag tänkte: "Finns det så mycket grejer, men bara en hink?"
Så vi tog med den, och det visade sig att det var blod,
blod på tygblöjan.
KRIMINALPOLIS
Första kontakten vi hade med fallet var tidigt på morgonen.
De ringde från bårhuset
och sa att en polis ville ställa några frågor om ett fall,
om ett nytt fall.
Och…
…han ville veta om det fanns några sår på kroppen
som kunde ha blött nog
för att orsaka blodfläckarna man hittade.
Hon hade faktiskt ett sår i pannan,
som hade orsakats av ett spetsigt föremål.
Det lämnade ett litet sår i hennes panna.
Hon hade cyanos i ansiktet och under naglarna,
samt märkbara halsskador som tydde på strypning.
Bevisen pekade på kvävning.
INSTITUTET FÖR RÄTTSMEDICIN
Dödsorsaken var multitrauma
och kvävning på grund av strypning.
Hon dog inte direkt efter fallet. Hon var vid liv ett tag.
Hon hade redan skadats och kvävts,
vilket oundvikligen skulle leda till hennes död.
Hon hade flera tecken på kroppen
som tydde på att hon ströps innan hon kastades ut genom fönstret.
POLIS
Alexandre frågade: "Tog ni inbrottstjuven?"
Över 30 poliser tillkallades den kvällen
för att en inbrottstjuv hade brutit sig in och kastat ut en flicka genom ett fönster.
Polisen spärrade av kvarteret
och undersökte omgivningen för att hitta den påstådda angriparen.
Det fanns inget som saknades, inget som tydde på inbrott
och ingen rapport om att nån annan sågs åka ner i hissen.
När vi kom till sjukhuset
kom Alexandre fram till mig.
Han sa: "Rosa, hon var så glad… Inbrottstjuven kastade ut henne."
Jag sa: "Vad pratar du om?"
Han sa: "När jag kom dit var dörren uppbruten."
Jag sa: "Vad menar du? Varför skulle han kasta ut henne?"
Han betedde sig som ett lejon i bur och vankade fram och tillbaka.
Han sa: "Jag såg inbrottstjuven. Han bar svart T-shirt.
Han bröt upp dörren, jag såg det."
Jag sa: "Varför gjorde du inget, för fan?
Varför gjorde du inget?" Sen bytte han samtalsämne.
POLIS
De hade samma tankegång. Det var som om de hade övat in det.
Hon la märke till att parets historia var ganska märklig,
för deras förklaring av händelseförloppet
stämde inte överens med vittnesuppgifterna.
Han var mer orolig för att lägga till en person på brottsplatsen
och klandra dem för sin dotters död än att faktiskt lösa brottet.
Han hade inga frågor,
utan bara information han försökte övertala mig om stämde.
Det var märkligt.
Hon insåg precis att pressen är här.
Hennes advokat försöker dölja hennes ansikte.
Nu lämnar hon rummet,
men vi har redan fått bilder.
Vad hände? Kom alla dit tillsammans?
Det är upp till polisen att avgöra. Polisen gör sitt jobb.
Vi är här för att hjälpa till under förhör.
Vi vet inte vem som gjorde det här.
Paret åkte till polisstationen med en grupp advokater redan från början.
De hade redan förberett en fullmakt för att försvara paret.
Det fångade vår uppmärksamhet.
Fall som får stor publicitet och attraherar ett stort antal reportrar…
Bakom dem och kamerorna finns det vanligtvis en folkmassa som skriker:
"Mördare! Rättvisa!" Jag minns att jag hörde en kvinnlig röst.
Hon skrek: "Mördare!" Jag tänkte: "Civilpersoner? Så här sent?"
Men det var ingen civilperson. Det var polischefen som skrek.
Jag hörde inte
chefen säga det, och jag hade inte tid
att hålla koll på
vad som hände utanför utredningen.
Det händer saker. Alexandre och Anna Carolina kommer.
Det är mycket folk. Knuffas inte.
Ur vägen!
Det är stort uppror.
Blockera inte bildörren! Bort!
Det är stor uppståndelse.
Knuffas inte. Ta en bild på bilen.
Kolla in det här. Fram på bilen.
Alexandre och Anna Carolina är på väg ut.
De kom tillbaka! Här!
De kommer ut. Det är Alexandre.
Först anklagade Ana Carolina de Oliveira inte nån.
MOR OCH MORFAR FÖRSVARAR FAR OCH STYVMOR
Jag hade ingen anledning att tvivla på dem.
Min familj övervägde det inte ens.
Det gjorde inte jag heller.
Folk sa: "Han gjorde det."
Vi sa: "Nej. Han kan vara kall ibland,
men han skulle aldrig mörda sin lilla flicka.
Han älskade…
…Isa, och Isa älskade honom."
Om jag var flickans mor,
flickans mormor,
skulle jag be att det var en annan person.
KRIMINOLOG
Jag skulle inte ens föreställa mig att flickans far var inblandad.
Den biträdande polismästaren anlände med parets advokater.
Hon avslöjade inte vad som diskuterades,
men hon sa att det inte var en officiell redogörelse.
Jag kan inte avslöja nåt.
-Är det konfidentiellt? -Ja.
Att utreda ett brott där den misstänkta står offret nära är en känslig uppgift.
Det kräver tre gånger så mycket ansvar. Det finns inget utrymme för misstag.
Man får inte felaktigt anklaga en far, en mor eller nån som står offret nära.
Om den personen visar sig vara oskyldig… De är också offer. De lider också.
Vi får inte felaktigt anklaga en far
för att ha dödat sin dotter utan att vara helt säkra.
Det jag kan avslöja är att vi, efter att ha samlat in alla bevis,
kan visualisera ungefär 70 % av vad som hände den dagen.
Efter två eller tre dagars utredning hade jag nog med bevis på att de ljög.
Nån som kastar ut sin dotter genom ett fönster
är kapabel till att fly, till vad som helst.
Det här är ett väldigt allvarligt brott som involverar mödosamt arbete.
Polismästare Renata är helt hängiven det här fallet.
Hon har knappt sovit de senaste tre dagarna,
så vi tänker inte avsluta fallet innan de 30 dagarna som krävs enligt lag.
När allt hände ringde jag polismästare Renata.
Hon sa: "Jag är säker, paret gjorde det."
Polisen begär gripandet av Isabellas far och styvmor.
Folk skriker: "Mördare!" Han är rädd, men han går nu.
Där är Alexandre.
Är du oskyldig?
Jag är oskyldig.
Varför händer det här?
Backa!
Alexandre säger att han är oskyldig.
Poliserna skyddar honom.
Folk skriker fortfarande: "Mördare!"
Alexandre skyddas av poliser.
Han försöker ta sig in i byggnaden.
Det är galet här.
Folk jagar honom.
Han springer runt stationen.
Här…
Han går in.
Fallet tog en vansklig vändning.
Om de inte hittade nog med teknisk bevisning
som kunde bekräfta misstanken polisen hade haft från början
skulle det bli en skandal.
Ibland, redan från början av en utredning,
är det önskade resultatet redan fastställt.
Man måste bedöma allt insamlat av polismästaren
under utredningens gång för att nå en slutsats.
Man får inte överge den förutsättningen för att bygga upp en utredning.
Pressen måste agera snabbt. De verkar inom snäva tidsramar.
Så när ett brott inträffar vill de presentera en gärningsman direkt.
När rättvisan, under utredningen eller rättegången,
försöker hålla jämna steg med pressen för att komma med svar…
Då blir det rörigt.
Jag måste följa brasiliansk lag.
Den fastställer hur parterna får samla in bevis,
och hittills pekar bevisen på de tilltalade.
Under den första intervjun jag gav, några dagar efter brottet,
frågade en reporter mig vilket fängelsestraff jag skulle begära.
Jag sa: "Utredningen pågår fortfarande.
Vi vet inte om vi ska väcka åtal, om det blir rättegång,
om det kommer att finnas en jury eller om de kommer att bli dömda,
men du frågar mig hur långt straff de kommer att få?"
En veckotidning skrev "de gjorde det" på omslaget.
"De gjorde det" är i princip en fördömande mening.
…Nardoni-fallet, och hon är så kompetent.
-Alexandre… -Alexandre och Anna Carolina ska vittna…
Mamman, efter allt hon gick igenom under utredningen…
Folk pratade om brottet hela tiden.
I mataffären, på barer… Folk pratade alltid om det.
Rättvisa!
Isabella kastades från sjätte våningen.
De får inte komma undan med det.
Folk följde det som om det var en såpopera.
Damerna där hemma, tror ni verkligen att en rädd femåring
skulle ha tålamod nog att hämta en sax
för att klippa sönder nätet och hoppa ut?
Vad i helvete?!
Mitt liv vändes upp och ner.
Efter varje ny uppenbarelse frågade jag mig själv:
"Vad händer i mitt liv?"
Exklusiva bilder.
Mataffärens övervakningskamera fångade Isabellas sista ögonblick.
Ni får se allt som hände i affären. Det här är aldrig tidigare visade bilder.
USLA SKÅDESPELARE
MONSTERFÖRÄLDRAR
Mördare!
Allmänheten har älskat…
RÄTTSMEDICINSK EXPERT
…tragedier,
ända sen Grekland.
Kan Anna Carolina Jatobá och Alexandre Nardoni lämna landet?
Rättvisa!
Vem dödade Isabella?
Hela grejen förstorades upp.
Det syntes på tv dygnet runt, hela tiden.
Under helgen lämnade tre vittnen som bor i byggnaden där brottet inträffade
sina vittnesmål rörande Isabellas död.
Jag pratade med en sjuksköterska som nämnde att hon hade hört ljud
kommande från en byggarbetsplats som kunde ha använts som flyktväg.
Jag pratade
med byggarbetarna
och frågade om de hade sett nåt konstigt.
En av dem sa: "Nej.
Men nån sover här under veckan, så de kanske vet nåt."
Förmannen bekräftade informationen, via telefon,
med den första arbetaren som anlände på söndagen.
Hej, Gabriel.
FÖRMAN
Var det inbrott här i söndags?
Så det var öppet?
Ingen tog nåt, men de öppnade grinden?
Den var öppen.
Han sa att han såg, när han kom dit på söndagsmorgonen,
att grinden var uppbruten.
Den här panelen var trasig.
Den skulle ha varit fastspikad som de andra.
Alla är hopspikade,
men den här var trasig, så nån kunde ha tagit sig in.
Inget blev stulet,
men förmannen visar hur lätt det är att ta sig in i byggnaden.
Han sa: "Jag såg att nån hade gått igenom våra grejer.
Jag visste att nån hade brutit sig in."
-Var du där den kvällen, Gabriel? -Nej.
Jag är inte där på helgerna.
Så vad gjorde polisen? Den där artikeln hade precis publicerats,
och polisen skulle avgöra huruvida de skulle släppa paret.
Så de tog byggarbetaren till polisstationen.
Han kom till stationen, träffade poliserna,
och det finns en risk att han pressades att ändra sin historia.
Sen sa han till reportrarna: "Jag sa inget.
Grinden var inte trasig. Det hände aldrig."
Jag vet inget. Jag vet inget om nåt inbrott.
-Bröt en inbrottstjuv sig in? -Nej.
-Gav du en intervju? -Nej.
-Inte? -Nej.
-Vad sa du? -Inget stals och ingen bröt sig in.
-Så ingen var där? -Nej.
Problemet var att polisen
inte undersökte den ledtråden.
Om de hade undersökt skulle de ha hittat personen som bröt sig in.
Det var inspektör Messias och två andra poliser.
Drygt 30 poliser körde till platsen
och genomsökte området.
Varför visste inte polisen att nån hade brutit sig in?
För att inspektören inte inkluderade det i sin rapport.
Den enkla lösningen?
Man pressar en outbildad och rädd person och säger:
"Från och med nu förnekar du allt." Och det gjorde han.
RÄTTSVÄSENDET BESLUTAR IDAG OM FADERNS OCH STYVMODERNS FRISLÄPPANDE
APPELLATIONSDOMARE KOMMER ATT FATTA BESLUT OM FÖRSVARETS HABEAS CORPUS-ANSÖKAN
DOMARE MENAR ATT FRIHETSBERÖVANDE INTE KAN GRUNDAS ENDAST PÅ MISSTANKAR
Kl. 14.30, efter en vecka, släpps Alexandre ut ur fängelse.
Tack gode Gud.
Specialstyrkor eskorterade paret till IML, institutet för rättsmedicin,
där de skulle släppas. Det var där jag träffade dem.
Det som förvånade mig var att de började skratta.
De började prata som om inget hade hänt. Jag frågade…
Frågade mannen: "Varför skrattar du? Din dotter är död."
Paret kommer att eskorteras till en säker plats.
De utgör varken risk eller fara.
18 APRIL 2008
Dagen paret fördes till stationen för att lämna sina utsagor
var stället helt omringat
av reportrar, kameramän, fotografer och helikoptrar.
De gjorde även nåt jag aldrig hade sett förr:
De bokade in parets förhör den 18 april,
vilket skulle ha varit offrets sexårsdag.
Ja, må hon leva Ja, må hon leva
Jag bokade in förhöret den dagen av ren slump.
De som tror att det var avsiktligt…
De har fel, för det var det inte.
Jag gissar att det var en strategi för att jävlas med dem.
Det är
en förhörsteknik, mycket vanliga grejer.
Har ni hört talas om "snäll polis, elak polis"?
Till och med barn vet att det förekommer.
Det gjordes inte…
…i hemlighet.
De lämnade ut informationen.
De placerade till och med flyttbara toaletter utanför stationen
så folkmassan kunde hjälpa till
att pressa paret att erkänna.
De var där inne i över 20 timmar,
och de erkände inte.
Alexandre Nardoni och Anna Carolina Jatobá förnekade sin inblandning i Isabellas död.
Parets förklaring av händelseförloppet,
samt detaljerna kring deras ankomst till byggnaden kvällen den 29 mars,
stämmer inte överens med uppgifterna från vittnen och rättsmedicinska bevis.
Alexandre Jatobá, far till Anna, Isabellas styvmor,
tvivlar inte på parets oskuld.
Hon sa: "Jag fattar inte att det här händer."
Jag sa: "Var stark.
Alla går igenom svårigheter i livet. Vi måste bevisa er oskuld."
-Vad är din största rädsla? -Jag har ingen. Jag är övertygad.
Jag är säker på att de inte gjorde det. Vi ska bevisa det.
-Om polisen bevisar nåt annat, då? -Jag vet inte vad de kommer att säga.
Varje dag säger nån att det kommer ett nytt beslut,
men vi måste vänta. Det är ingen idé att spekulera.
Alexandres fars arroganta uppsyn
och familjens ihärdiga ansträngningar att stå i rampljuset
tolkades kanske som:
"De är mäktiga, så de kommer att komma undan."
Jag hörde många säga det.
De sa: "Kommer de att gripas med tanke på alla pengar de har?"
Fadern och farfadern agerar försvarsadvokat.
Skattejuristen Antonio Nardoni
är alltid lugn och samlad och verkar fatta alla beslut.
Det var nåt med Alexandre,
hur han höll huvudet högt, den arroganta blicken i hans ögon…
Jag fick intrycket av att han alltid tänkte:
"Gör vad du vill, pappa fixar det. Jag är säker, pappa skyddar mig."
Trots sin ålder agerade han inte vuxet.
Hans pappa skötte allt: ärenden, konflikter, parets bråk…
Till och med lägenheten han bodde i.
Inget köptes med hans egna pengar, för han hade inte råd.
Till och med inredningsvalen gjordes av fadern.
Inget var hans, allt var hans familjs.
Han fick unna sig så länge han uppförde sig.
Alexandre visste inget om Isabellas dagliga rutin.
Han visste inte namnet på hennes lärare eller barnläkare.
Han betalade barnbidrag för att domstolen beordrade det.
Om man tittar på barnets far, Alexandre Nardoni…
Han har en historia av misslyckade försök
att vara en perfekt son.
Han hade en historia av aggressivitet,
även mot sin fru och Isabellas mor.
Han blev mer aggressiv med tiden.
Prata med oss.
Prata med pressen.
Alexandre?
Alexandre, hur mår dina barn? Alexandre?
Det enda jag kommer ihåg
är en polisanmälan Ana Carolina Oliveira gjorde.
Hon påstod att Alexandre hade hotat henne när Isabella var 16 månader
för att Ana hade skrivit in Isabella på en förskola utan hans tillåtelse.
Vi fick göra en anmälan eftersom han hotade mig.
Han ville döda mig.
Ja. Han sa att han skulle döda mig.
KÖRKORT NAMN: ALEXANDRE ALVES NARDONI
Han må ha smiskat sina barn,
men det var inget utöver det vanliga.
Särskilt vad gäller Isabella. Han gjorde aldrig nåt mot henne.
Hennes mor har bekräftat det.
Vad saknades i media?
Parets version.
Vem kan glömma paret Nardonis berömda intervju i Fantástico?
Det brukade vara det populäraste programmet på brasiliansk tv.
Vi kontaktade Antonio Nardoni och sa:
"Vi vill intervjua paret."
På kvällen
ringde han oss och sa: "Okej, vi är på. De gör det."
Det var stort, ett enormt scoop.
Ni anklagas för ett allvarligt brott. Hur är det att hantera det här?
Det var en katastrof.
De ställde till det för sig eftersom de började babbla
och inte hade några muntliga färdigheter alls.
Och reportern utnyttjade det.
Hur mår ni efter Isabellas tragiska död?
Vi lider så mycket,
på grund av vad folk säger om oss, hur folk anklagar oss,
och för att de dömer oss fast vi är oskyldiga.
Jag förstår.
Vad kan jag säga? Min fru och jag…
Hur ska jag säga det? Vi är en familj som alla andra.
Vi är alla väldigt fästa vid varandra. Vi är en väldigt enad familj.
Intervjun tystade våra tvivel.
Vi var helt säkra.
Hennes gråt var barnsligt och löjligt.
Hon låtsades gråta. Det var inte ens barnsligt.
Hon fällde inte en tår.
"Vi var en familj."
Än sen? Jag har också en familj.
Många familjer sitter vid samma bord,
och sen, en vacker dag, knivhugger en person en annan.
Det var en annan sak som uppmärksammades av dem
som såg intervjun.
Varje gång Alexandre försökte prata
avbröt styvmodern honom innan han kunde avsluta sin mening.
De vet inte vilka vi är. Jag menar…
De vet vad de ser i media, vilket är…
Majoriteten av vad de säger är påhittat. Det finns ingen…
Ingen känner vår familj på riktigt. Ingen vet vilka vi egentligen är.
Efter intervjun i Fantástico
drog många snabbt slutsatsen att Jatobá var ledaren.
Men den teorin håller inte vid mer djupgående bedömning.
Det var hon som blev misshandlad.
Hon pratade mer, var mer nervös och orolig…
Hon bestämde inte.
En annan viktig detalj i Anna Carolina Jatobás historia
är att hon kämpade med depression.
Förlossningsdepression.
Hon var allvarligt deprimerad. Hennes son var 11 månader gammal.
Kaoset representerade hennes psykiska tillstånd.
Hennes hus var som en bild av hennes sinne.
Hon mådde inte bra. Hon hade ont, hon led.
Vem sa att hon var lycklig?
För att de höll hand i mataffären? Än sen?
Hon var isolerad från sina vänner.
Hon umgicks aldrig med några vänner, fick aldrig några samtal.
Vi kunde inte hitta en enda vän.
Vi överväger hypotesen att vi har att göra med ett normalt par,
där personerna inte är våldsamma och grymma,
där nån tappade humöret och misshandlade barnet.
Vi antar att avsikten med misshandeln inte vara att döda
men att det ändå var effekten den hade.
Det handlar inte längre bara om misstagen som begicks,
utan om en ondskefull person som begick ett brott och försökte dölja det.
Jag vet inte vad som verkligen hände.
Det som genast fångade min uppmärksamhet på brottsplatsen var blodfläckarna.
Av två skäl. Det första var på grund av deras morfologi.
Jag la också märke till att de hade försökt ta bort dem,
tvätta bort fläckarna, men de var helt synliga.
Blodfläckarna märkte ut en väg från dörren till soffan.
Blodfläckarna vid ytterdörren avslöjade
ett spår som tydde på att Isabella hade blivit buren,
att hon inte hade gått in på egen hand.
Dropparna matchade en vuxen persons steg.
Blodstänket uppvisade ett mönster som överensstämde med pappans längd.
Vi antar att Anna, med stor ansträngning, bar flickan.
Blodfläckarna skulle ha haft en annan morfologi,
en motsvarande
en kortare person.
Här, vid soffan,
fanns det flera andra blodfläckar, förutom dem jag hade sett
ledande från dörren.
Om man följde blodfläckarna
hamnade man i sovrummet där de andra barnen sov.
Sängen och lakanen var lite av en röra. Det fanns bloddroppar även där.
Den sista blodfläcken vi hittade i lägenheten
var på fönsterbrädan.
Handfatet var fullt av disk, men jag såg en sax.
Jag tänkte: "Det här objektet
kunde mycket väl ha använts för att klippa upp skyddsnätet."
Vi hittade en del av skyddsnätet fast mellan skären.
Det låg en massa leksaker på hennes säng. Dessutom var sängen bäddad och orörd.
Till råga på allt låg en av Isabellas teckningar på sängen.
Därför kan fadern omöjligt ha lagt henne på sängen.
Det var ett påstående som störde mig. Varför ljög pappan?
KRIMINALPOLIS
De tilltalade kallades in
för att ta del av brottsplatsrekonstruktionen
som ägde rum söndagsmorgonen den 27 april 2008.
Det rättsmedicinska teamet skulle rekonstruera versionen
de tilltalade trodde gynnade dem.
Men de vägrade gå. De vägrade producera bevis mot sig själva.
27 APRIL 2008
Polismästaren begärde att domare Maurício
skulle förbjuda plan från att flyga inom två kilometers avstånd.
Men pressen kom på en lösning:
De hyrde balkongerna på de omgivande lägenheterna
och placerade sina reportrar och kommentatorer där,
med kraftfulla kameror, så att de kunde filma rekonstruktionen.
I nästan tre timmar har ett team på tio proffs
befunnit sig i byggnaden där brottet ägde rum den 29 mars.
Vi fastställde tidpunkten för händelserna.
Vi ritade upp en tidslinje, vilket var extremt viktigt.
Vi gick igenom all information som, fram till dess,
inte hade verifierats sen början av utredningen.
Till exempel, bilen hade en gps-enhet.
Vi kunde fastställa precis när bilen stängdes av.
Allt hände efter kl. 23.36 den kvällen.
De åkte upp.
De kom in i lägenheten.
Allt hände inom de 15 minuterna.
Kl. 23.49
hörde portvakten ett ljud som lät som en bilkrock.
Han gick ut direkt och ringde sen fastighetsförvaltaren.
Förvaltaren ringde desperat polisen.
Samordningscentralen tog emot samtalet prick kl. 23.50.
Vi har inspelningen av förvaltarens samtal med samordningscentralen.
Det är en inbrottstjuv i byggnaden! Han kastade ut ett barn!
Vi kunde använda inspelningen för att fastställa ögonblicket
då den tilltalade anlände för att undersöka kroppen.
Det hände några sekunder efter kl. 23.50.
Så en minut efter det att Isabella hade kastats ut
var den tilltalade vid hennes kropp.
Samtidigt ringde Anna samtal från lägenheten.
Den första personen Anna ringde var sin far.
Det samtalet varade i några sekunder.
Sex sekunder senare ringde hon sin svärfar.
Det var också ett snabbt samtal.
Isabella låg där nere medan Anna pratade i telefon.
Hon pratade med sin far och sen sin svärfar
samtidigt som herr Lucio pratade med polisen.
Och hon var där uppe,
på telefon.
Om det fanns en tredje person skulle de ha varit med dem då.
De sa att de gick tillbaka till bilen. Flickan sov,
så de gick tillbaka till bilen för att hämta de andra barnen,
och först när de kom in i lägenheten insåg de att Isabella var borta.
Enligt den tilltalades redogörelse
nådde han bottenvåningen efter midnatt.
Så rekonstruktionen var avgörande för att fastställa tidslinjen.
Det går inte ihop.
Alexandre Nardoni och Anna Carolina Jatobá bär handfängsel.
Deras häktning beordrades i onsdags.
Just nu, kl. 22.33,
ska paret föras till 9:e polisdistriktet.
-Där är Alexandre Nardoni… -…han sitter i baksätet.
Där är Alexandre. Han körs i den här bilen.
Anna Carolina Jatobá körs i den där bilen tillhörande specialstyrkorna.
Vi fick order om att åka till byggnaden.
Vi häktade dem, och folkmassan applåderade.
Vårt jobb var att eskortera dem så att de inte blev lynchade.
Deras ankomst till polisstationen var också hektisk.
Förutom alla reportrar, ville ett gäng åskådare också se paret.
Genom bakdörren.
Domarens beslut
framfördes omedelbart till medierna.
Poliserna som grep paret
tog bort toningen på den bakre delen av bilen,
där fångarna satt. Det var förstås avsiktligt.
Polisen sa till och med till reportrarna och kamerateamet:
"Vi har en present till er."
Dessutom,
efter att ha kommit till polisstationen, tvingades de vänta i bilen
med dörren vidöppen, så att alla kunde ta bilder,
som om de var ett pris,
vilddjur polisen hade skjutit.
Jag spelar in.
-Herrn… -Säg nåt, för fasen.
Sluta, det räcker.
Ursäkta oss, allihop.
Se upp!
Polisen kan inte hindra pressen från att göra sitt jobb.
Det var ingen idé att försöka skynda på det.
De var gripna och i säkerhet. Vi var där för att skydda dem.
Jag tänkte inte stressa för att hindra pressen från att filma.
Om de filmade dem…
Det är deras ensak.
PAR GER UPP INFÖR URSINNIG FOLKMASSA
DOMAREN GODKÄNDE ÅTAL OCH UTFÄRDADE HÄKTNINGSBESLUT RUNT 18.00
Pressen ville ha scoopet. Och ibland, i ögonblickets hetta,
i ett försök att släppa storyn och vara först med informationen,
kan de oavsiktligt förvandla en situation till ett spektakel.
Är det exploatering?
Jag kan inte med säkerhet säga huruvida det är exploatering.
Jag vet bara att det är ett fall som påverkade hela landet.
Det var nästan som om samhället gick igenom katarsis.
Det här fallet symboliserar utan tvekan det komplexa förhållandet
mellan media och kriminalpolitik. Det sträcker sig långt bak i tiden.
Under inkvisitionen samlades folkmassor för att bevittna offentliga avrättningar.
Det fanns en känsla av tillfredsställelse bland folk,
som drevs av en uppfattning av rättvisa, oavsett vem som blev anklagad
eller vilka bevis som ledde till avrättningen.
Folk har visat stort intresse för kriminalpolitik genom tiderna.
Det här brottet hände inom medelklassen…
…vilket kraftigt påverkar den allmänna opinionen.
Så på sätt och vis
kan medelklassmassan, den stora allmänheten,
se sig själva, på ett eller annat sätt,
i samma situation.
"Jag kan se mig själv i lägenheten.
Av nån anledning är jag intresserad av det fallet.
Jag vill veta mer om det."
Det är som bäddat för höga tittarsiffror.
Vissa medier gick verkligen över gränsen. De glömde helt bort sitt ansvar.
Hur kunde de utföra ett indirekt test, med hjälp av ljud,
utan att testa dem?
Att producera en story med hjälp av en lögndetektor…
Det lämpar sig inte.
KALIBRERAR…
FANTÁSTICOS ANDRA STORY
…på grund av vad folk säger om oss, hur folk anklagar oss,
och för att de dömer oss fast vi är oskyldiga.
LÖGN
Jag producerade inte den storyn, och det skulle jag aldrig ha gjort.
Det lämpar sig inte.
SUPERPOP MED LUCIANA GIMENEZ
Francisco Cembranelli, tack för den här intervjun.
Tack, det är ett nöje att vara här.
Cembranelli ansågs vara en nationell hjälte.
-Hur mår du? -Hej.
Vad ska jag kalla dig? Francisco, Chico eller Cembranelli?
-Jag brukar kallas Cembranelli. -Cembranelli?
Vi börjar från början, okej?
Åklagare Francisco Cembranelli blev känd
efter att ha jobbat med fall som påverkade den allmänna opinionen.
Du blev en superstjärna under Nardoni-fallet.
Påverkade det dig personligen?
Blev du, din familj eller dina barn trakasserade?
-Vilka trakasserier upplevde du? -Folk pratade med mig på gatan.
Jag visste inte hur jag skulle hantera det.
Jag är blyg. Jag är ingen kändis.
Jag gör fortfarande samma jobb, på samma plats som alltid.
Men jag ser det som…
Jag var redo att bilda en jury,
år 2008, tre månader efter händelsen.
Jag brukade säga det när journalister frågade mig…
De frågade: "Vad krävs för att åklagarsidan ska ta det till en jury?"
Jag sa: "Inget, domaren måste bara beordra det.
Sen kallar vi in en jury med bevisen som har samlats in.
Det räcker för att döma dem."
Åklagarsidan ville dra nytta av all uppståndelse.
Det var enklare för dem att få resultatet de ville ha
medan uppståndelsen påverkade takten i rättegången och utredningen.
Folk skickade foton på sig själva tillsammans med brev,
hjärtliga meddelanden.
Jag insåg omfattningen av allt
när jag fick rörande brev
som beskrev hur folk tolkade och tog till sig historien.
Vissa personer döpte sina döttrar Isabella på grund av det.
De här breven gjorde ett starkt intryck på mig.
Titta.
"Du känner inte mig, men jag heter Rosana. Jag är 47 år gammal och trebarnsmamma.
Den 29 mars 2008 blev vi oavsiktligt vänner.
När jag hörde talas om Isabellas tragedi
kunde jag inte låta bli att sätta mig in i din situation.
Sen den sorgliga dagen har jag legat vaken vissa nätter
tänkande på dig och din fina dotter.
Jag kan bara föreställa mig din hjärtesorg,
men jag är medveten om att jag aldrig kommer att förstå den.
Jag funderade på hur jag kunde hjälpa dig, så den 18 april,
på min och Isabellas födelsedag, gjorde jag en banderoll mot straffrihet.
Sen dess har jag varit på flera protester, inklusive den under rättegångsdagen.
Jag stod utanför domstolen tills deras dom avkunnades."
ISABELLA FÖR EVIGT
Vi var oroliga ända till slutet.
För varje dag, varje vecka och varje månad fick vi fler nyheter.
Vi ville veta hur utredningen gick.
Vi led i två hela år.
Kvällen innan rättegången
var den värsta kvällen i mitt liv. Tiden stod still, dagen vägrade komma.
Idag börjar rättegången
mot Alexandre Nardoni och Anna Carolina Jatobá,
som anklagas för mordet på Isabella som ägde rum i mars 2008.
Få gånger i Brasiliens historia har en rättegång fått lika mycket uppmärksamhet.
Det är stor uppståndelse kring den här tv-sända rättegången.
Rättegången var galen.
En trottoar framför domstolen var helt ockuperad av folkmassan.
Jag var rädd för den folkmassan.
Det var så mycket folk, så mycket press.
Jag var tveksam till att gå igenom alla de människorna.
Jag tänkte: "Vad gör jag här?"
PARET NARDONI BYTER ADVOKAT KVÄLLEN FÖRE RÄTTEGÅNGEN
Tillit är avgörande i en relation mellan advokat och klient.
I fall gällande brott mot liv, som det här mordet,
behöver klienter nån enastående, en specialist inom branschen.
Roberto Podval har mycket erfarenhet.
Han är en av landets mest framstående advokater,
så de kände sig nog trygga i hans händer.
Roberto Podval, 44 år, och Francisco Cembranelli, 49 år,
tog båda examen från samma universitet i São Paulo
och är på toppen av karriären.
Podval har jobbat med några kontroversiella fall
och vunnit 13 av 15 mål innan Isabellas.
Det var helt klart ett hopplöst mål. Men borde jag inte acceptera det
för att jag var orolig att det var hopplöst?
De döms orättvist, förresten. De har rätt att försvara sig.
Innan advokaten Roberto Podval gick in blev han utbuad av folkmassan
som väntade på att se rättegången.
Podval blev överfallen utanför domstolen.
Det är galet. Advokaten försvarar inte brottet.
Folk hejade på en dom utanför domstolen.
Deras känslor underblåstes av den dagliga mediebevakningen
och det faktum att fallet ständigt framhävdes i nyheterna.
Den här juridikstudenten tog med sig vatten och mat.
Hon vaknade tidigt för att vara först i kön.
André, var kom du ifrån?
Ponte Nova, ca 800 km härifrån. Det ligger i norra delen av Minas Gerais.
De måste åka in i fängelse. De är mördare.
De är skyldiga.
De är skyldiga tills motsatsen har bevisats.
Det finns inga bevis på en tredje person. De är skyldiga.
De måste åka in i fängelse. De är monster.
Jag vet att de gjorde det.
Samhället dömer dem.
Sen har vi jurymedlemmarna, lekmän, som representerar samhället.
När de gick in i rättssalen för att döma paret
är det svårt att föreställa sig att de var opartiska.
DÖMANDE MAKT REGIONAL DOMSTOL
Det var som att vinna på lotto, att vara en del av juryn i Nardoni-fallet.
Först måste man vara registrerad jurymedlem i den domstolen.
Sen, om man har turen att vara bland de utvalda jurymedlemmarna,
är man bara en av 25 potentiella jurymedlemmar.
Från de 25 medlemmarna väljs bara sju ut.
DOMARE
Cembranelli, åklagaren,
tittade på juryn, som redan bar den lasten,
bördan av den allmänna opinionen, och sa:
"Ni ansvarar
för resultatet och kommer att stå till svars för det
inför samhället."
Är det vad nån som söker rättvisa skulle säga?
Försvaret begärde att domstolen ogiltigförklarade juryn
på grund av deras bristande opartiskhet
till följd av uppståndelsen som genererades under rättegången.
För att få en opartisk rättegång skulle man ha behövt hålla den på Mars.
Alla i Brasilien kände till den. Det är klart att juryn hade påverkats.
Jag kom dit och väntade. Jag var först att lämna vittnesmål.
Jag valde fyra vittnen.
Den första var Isabellas mamma, Ana Carolina.
Hon kunde beskriva familjens historia.
Hon kunde diskutera relationen till sin dotter,
till sin exman och till styvmodern.
Hon kunde beskriva relationen till Alexandre medan de var gifta,
efter skilsmässan och efter det att brottet hade begåtts.
Det var en viktig utsaga med känslomässig betydelse.
När jag gick in i domstolen för att lämna min utsaga…
Jag satt mittemot domaren, och paret satt på min högra sida.
Jag mötte inte deras blickar. Jag ville inte titta på dem.
Jag försökte fokusera på vad jag behövde göra.
Jag försökte strunta i att de var där.
Idag, måndag, såg reportern Sandro Barbosa
vittnesmålet som avgavs av Isabellas mor, Ana Carolina de Oliveira.
Vilket ögonblick av hennes vittnesmål var det mest känsloladdade, så att säga?
Varje gång hon kom att tänka på sin dotter,
när de ställde frågor om deras mor-dotter-relation,
blev hon känslosam.
Vid ett tillfälle pratade hon om hur dottern ville lära sig läsa och skriva.
Sen började hon gråta när hon tänkte på sin dotter.
VITTNE: ISABELLAS DRÖM VAR ATT LÄRA SIG LÄSA
…DÅ HON VAR LÄSKUNNIG OCH…
(HÄR BÖRJAR VITTNET GRÅTA IGEN)
Jag lämnade mitt vittnesmål. Jag pratade i timmar,
om mina minnen, om all…
…värme, om alla känslor.
Efter vittnesmålet måste domaren fråga
huruvida parterna är överens om att skicka iväg vittnet.
Vittnet kan hållas kvar på området,
men får inte skickas iväg om inte alla parter är överens.
Domaren frågade: "Kan hon skickas iväg?"
Jag gick med på det, men det gjorde inte försvaret.
Konfrontationen görs för att motsäga deras redogörelser,
den anklagades och moderns. Jag är väldigt intresserad av det.
Jag gjorde det för att vara säker.
Jag ville inte att modern skulle se rättegången.
Och jag fick mycket kritik för det.
Jag hade förberett mig för situationen, för rättegången.
Jag var beredd att möta de problemen igen,
men jag var inte beredd att sitta isolerad.
Domaren Maurício Fossen bekräftade
att Isabellas mor måste stanna tills det sista vittnesmålet är över.
Känslomässigt, med begäran att hålla modern isolerad…
Hon skulle behöva stanna där i flera dagar.
Vittnena måste sitta isolerade.
Hon var känslomässigt omskakad, så det var en känslig situation.
De dödade mitt barnbarn.
De dödar henne varje dag, och nu vill de döda min dotter.
Hon behöver stöd från sin familj.
Det är det minsta hon behöver just nu, stöd från sin familj.
Vi finns här för henne,
men de förnekade henne rätten att lida, att skrika.
De ville att hon skulle vara så långt bort från juryn som möjligt.
Hon led så mycket när hon var ensam i det där rummet,
utan mig, utan sin far…
Hon hade ingen som kunde trösta henne, stötta henne.
Inte ens människorna som kom med mat fick prata med henne.
De hålls isolerade från jurymedlemmarna.
Hon fick inte lämna området och åka till ett hotell.
Allt hände där inne.
Vi gick ut ur rättssalen och in i korridoren,
och på andra sidan korridoren låg ett rum
som användes som sovsal.
Hon fick tillbringa några nätter i domstolsbyggnaden.
Hennes rum låg vägg i vägg med vårt rum.
Jag såg henne aldrig, men vi hörde henne gråta flera gånger.
Hon var väldigt känslosam på grund av sin dotter.
Det gjorde verkligen intryck på mig.
Jag fick tillbringa fyra dagar där, ensam i ett rum.
Jag stod inte ut.
Det var min dotters rättegång, uppnystningen av min livshistoria.
Och jag fick inte ens se den.
Så småningom gav han upp, av nån anledning,
och gick med på att låta skicka iväg Ana Carolina.
Hon såg inte ens rättegången.
Hon var så känslomässigt försvagad att hon åkte hem.
Jag nådde en punkt där jag inte kunde vara där längre.
Det var tufft att inte få prata med nån.
Det hände saker här ute, och jag fick inte veta om dem.
Jag fick inte träffa eller prata med nån.
Han lämnade mig där inne när jag var i störst behov av hjälp.
Modern fick inte se sin dotters mördares rättegång.
Det är tufft.
Hon förhindrades från att delta
i det som kunde ha hjälpt henne att läka och förstå vad som hade hänt.
Om jag hade varit paret Nardonis advokat skulle jag ha försökt motbevisa allt.
Jag hade försökt avfärda alla bevis genom att analysera dem individuellt.
Podval är en fantastisk advokat, jag har stor respekt för honom,
men hans försvar var inte det bästa.
Men det var ett svårt jobb. De skulle definitivt få ett straff.
Försvaret gjorde ett dåligt jobb med att sköta vissa detaljer
rörande den rättsmedicinska rapporten.
Hindras försvaret? Varför?
Jag varken kan eller tänker hävda att försvaret hindras,
men jag kan säga att vi, från stunden vi kom hit,
har stått inför ett antal utmaningar.
Jag hörde talas om Nardoni-fallet redan från början.
Parets advokater kom till mig och bad mig gå med i teamet.
Jag sa till Alexandres far: "Hör på.
Behåll dina pengar, för din son är skyldig.
Han kommer att dömas."
Även om jag inte höll med om en massa grejer i rapporten.
ORSAK TILL RAPPORT: MORD
OFFER: ISABELLA NARDONI
INLÄMNARE: RENATA PONTES
Polisen, kriminalteknikerna, åklagarväsendet…
Ingen hade
den så kallade rykande pistolen, bevisningen ingen kan motbevisa.
Så vad gjorde de?
MYNDIGHETEN FÖR SAMHÄLLSSKYDD OCH BEREDSKAP
En liten 3D-video som skildrade hur brottet påstås ha gått till.
De försökte beskriva vad som hade hänt den kvällen.
Det var deras rykande pistol.
Men det är egentligen ingenting. Nån skapade den.
IMMOBILISERINGSPLATS
Videon fångade vad som hade hänt, enligt folks uppfattning.
Men rättegången sträcker sig längre än så.
Animeringen skapades med hjälp av bevisen som hittades på brottsplatsen
och rekonstruktionen de vägrade ta del av.
Vi hade nog med uppgifter för att fastställa en tidslinje.
Är det sanningen? Det är kriminalteknikernas sanning.
De jobbade, sammanställde en rapport och rekonstruerade brottet
baserat på deras tolkning av vad som kunde ha hänt.
Det är som ett syndrom jag ofta ser i polisrapporter.
Jag kallar det "Sherlock-ism".
Specialisten tror att de måste förklara allt.
De hittade, om jag inte misstar mig, 13 blodfläckar eller bloddroppar.
Så de kom på en bakgrundshistoria. "Hon gick därifrån och dit.
Sen klev hon upp och gick till sina syskons sovrum…"
Åklagarsidan måste ha en detaljerad berättelse,
som en liten film, med struktur, utveckling…
Det får jurymedlemmarna att tro att åklagarsidan vet allt.
Men det är inte sant i Isabellas fall. Vi vet inte allt.
På offrets sovrumsdörr
fanns det en blodfläck i form av ett barns hand.
Advokaterna frågade: "Varför rör inte barnet dörren i videon?"
Det rättsmedicinska teamet sa: "Det passade inte in i tidslinjen."
Jag frågade:
"Vilka andra element hittade av kriminalteknikerna
passade inte in i tidslinjen presenterad i videon?"
Är vissa uppgifter felaktiga?
Visst.
Till exempel, när Anna Carolina ska ha slagit Isabella i huvudet.
Det var inte så det gick till.
Det var där Isabella satt.
Hon hade ett sår i huvudet, som syns på bilden.
Såret blödde inuti bilen.
De använde en reagens i bilen och hittade blod.
Det är en reagens som låter oss se en blodfläck
efter att den har torkats bort. Jag använde reagensen för att se dem.
Jag anade att det kunde finnas andra fläckar,
vilket det gjorde.
Jag bekräftade också att det var mänskligt blod.
De hävdade att misshandel hade ägt rum och kollade efter blod i bilen.
Det visade sig att man inte kunde bekräfta att blodet i bilen var Isabellas.
De gjorde ett DNA-prov
som inte var fullständigt,
men det påvisade förekomsten av manligt blod.
Så vad fastställde blodfläcken?
Att hon blev överfallen? Nej, det var inte hennes blod.
Vi kunde inte fastställa att blodet var Isabellas
då det var blandat med en annan familjemedlems genetiska profil,
med blodet från en av pojkarna.
Med tanke på var bilbarnstolen satt var det troligtvis bebisens blod.
De försökte knyta ihop allt.
"Han lindade in hennes huvud i en tygblöja."
"Var är beviset?"
"Vi hittade en blodig tygblöja."
"Gjorde ni ett prov?"
"Nej."
Då är det inte bevis.
SEN STRYPER ANNA JATOBÁ OFFRET
Sen har vi strypningen. Offrets halsskador var verkliga.
På bårhuset hittade man nagelmärken.
LESIONER TYDER PÅ KVÄVNING GENOM STRYPNING
De kan inte bevisa att det var hon som ströp flickan.
Vi såg tydliga tecken på kvävning.
Men i det här fallet var det extremt svårt
att avgöra vems hand som var ansvarig för att ha orsakat märkena.
Om man tänker döma två personer för ett barns död
måste man kunna tydliggöra vad var och en gjorde.
Vem kastade henne? Vem dödade henne? Vem slog henne? Vem gjorde vad?
Vad finns det som bevisar vem som gjorde vad?
Ingenting.
Det är frestande att gå på den klassiska klyschan
av en ond styvmor som lämnar märkena och sen löser allt med Alexandre,
som om allt liknade en skräckfilm.
Jag frågade kriminalteknikern:
"Varför visade ni
att styvmodern
kvävde, strypte offret i videon
om rättsläkaren säger att det inte kan bekräftas?"
Det var en enkel observation. Alexandre Nardoni bet på naglarna.
Anna, å andra sidan, hade normallånga naglar
som kunde ha lämnat de märkena.
Vissa ifrågasätter det och pekar ut alla misstag,
men alla utredningar har brister.
Sen sa jag till juryn:
"Den här rapporten gjordes av IML, institutet för rättsmedicin, i São Paulo,
ett av de mest respekterade i landet, och av Hospital das Clínicas.
Men herr Podval, som inte har gått läkarprogrammet…
Ingen i hans team förstår sig på rättsmedicin,
ändå säger de att det är en lögn. Vem litar ni hellre på?"
Vissa föräldrar tycker det är okej att smiska sina barn.
Vi säger att en sån förälder slår sitt barn,
och att barnet faller, slår i huvudet och dör.
Med den hypotesen i åtanke…
Vi säger att fadern tänkte: "Herrejävlar, vad ska jag göra nu?"
Sen försöker han fejka en olycka.
Plötsligt slutar hans sinne fungera.
Han kan inte använda kritiskt tänkande eller tänka på konsekvenser,
så han agerar instinktivt, aggressivt.
Det finns en fransk term för det: folie à deux.
Det är
två personers vansinne.
Det är karaktäristiskt för paret Nardoni, och för andra.
De är inte psykopater. De passar inte in på den profilen.
Folk är så mycket mer än brottet de begår.
Saken är den att vi kan bevisa att båda var lika delaktiga.
De är lika ansvariga för hennes död. Oavsett hur folk vrider och vänder på det
kan de inte ta paret från brottsplatsen när fallet ägde rum.
Hur man än ser på saken
kan de inte placeras nån annanstans när flickan föll.
Rättegången når sin femte och sista dag utan schemalagd tid för avslut.
Efter att ha sett försvaret och åklagarsidan kämpa
kommer juryn att samlas med domaren, åklagaren och advokaterna.
Folkmassan som väntade utanför domstolsbyggnaden,
och som förväntade sig höra domaren avkunna domen via mikrofon,
hade inte tagit en friande dom så bra.
Domaren var
fräck nog
att placera
flera högtalare på gatan,
för att kunna läsa upp en dom
som var minst sagt aggressiv, fientlig.
Han är domare.
Vi förväntar oss att juryns beslut ska meddelas via ett högtalarsystem,
så att folkmassan som står utanför domstolsbyggnaden
får höra domen i realtid,
medan domare Maurício Fossen läser upp den i rättssalen.
Skulle media läsa upp min dom eller presentera sin egen version av den?
Varje nyhetsmedium kunde ha kommit med en egen version av det jag sa.
Allt det beaktades.
Det är anmärkningsvärt hur folk vägrar gå.
Folk var känslomässigt involverade.
Hela Brasilien och jag väntade på beslutet.
Den sista tiden var jag med min man.
Jag höll i hans arm… Vi höll hand i väntan på domen.
Tystnaden…
Den var nervpåfrestande.
När domare Fossen meddelade att de befanns skyldiga…
Jag vet inte hur jag inte bröt min mans hand.
Jag dömer dem härmed enligt följande:
Alexandre Alves Nardoni döms till 31 år, 1 månad och 10 dagars fängelse
för mord på en person under 14 år, med tre försvårande omständigheter,
ytterligare försvårat av det faktum att offret var en ättling,
plus åtta månaders anhållande för bevisförvanskning.
Jag dömer den tilltalade Anna Carolina Trotta Peixoto Jatobá
till 26 år och 8 månaders fängelse
för mord på en person under 14 år, med tre försvårande omständigheter…
Jag grät och grät.
För det var
den rättvisa jag hade sökt så länge.
Mördarnas dom,
avkunnad av domare Maurício Fossen vid Santanas domstol,
medförde lättnad och lugn till en rasande befolkning
som törstade efter rättvisa.
Jag såg domen på tv. De sände den live.
Det var som en VM-final.
Isabella!
Nej, det var inget att fira.
Jag ville bara att rättvisa skulle skipas, och den skipades.
Straffet på 31 år för honom och 26 år för henne
gladde dem som såg rättegången.
Det inger hopp hos alla brasilianare, hopp och förtroende för vårt rättssystem.
Det är det minsta de kunde göra för modern.
Jag älskar det! Min själ har funnit frid.
Rättvisa!
Mördare!
Medan folkmassan skrek där ute
var den sorgsna tystnaden i rättssalen öronbedövande.
Atmosfären var tung.
Det var svårt att andas. Vem hade egentligen vunnit här?
Ingen firade, ingen.
Ingen log, inte ens inombords.
De dömdes för två år sen.
Tror du att ett överklagande kan upphäva beslutet?
Det är svårt att tro på nåt i det här landet,
men jag fortsätter tro.
Vi har ett par med tre barn, två deras egna och ett endast faderns.
De lever ett fridfullt liv.
Det finns videor på dem när de går genom parken och så vidare.
En dag kommer de hem, tar hissen upp, bråkar, slår ett av barnen,
använder en sax för att klippa upp ett hål i skyddsnätet
och kastar ut sin dotter genom fönstret.
Det ansågs vara en helt rimlig historia.
De dömde ett par till 30 år och 26 års fängelse,
men de kan inte avgöra vem som gjorde vad.
Jag är helt säker på att historien vi hörde aldrig ägde rum.
Helt säker.
Jag ska säga det här idag, och ni kan konfrontera mig om några år…
Det var den första och sista rättegången för fallet Isabella Nardoni.
Det blir ingen andra rättegång.
ALEXANDRE NARDONI OCH ANNA CAROLINA JATOBÁ
HAR SUTTIT I FÄNGELSE SEN 2008
DE NEKAR TILL BROTTET
Om de har ljugit fram till idag, kan man inte låta bli att undra om paret
hade en överenskommelse
som hjälpte dem
uthärda gripandet och hur det påverkade hela familjen,
samtidigt som de bedyrade sin oskuld.
Jag antar att folk förväntade sig att fadern eller styvmodern så småningom
skulle erkänna och beskriva vad som faktiskt hade hänt.
De vill ha
det kortaste straffet de kan få.
De är ett ungt par.
De har ett liv att leva efter att de har kommit ut.
Vad finns kvar av honom? Han kommer att se sig i spegeln och fråga:
"Är jag en mördare?
Dödade jag min dotter?"
Hur kan han se sin son i ögonen och säga att han dödade hans syster?
Det minst dramatiska sättet att gå till väga
är att se sig själv som ett offer för en enorm…
En enorm tragedi, ett rättsligt misstag. Som om man betalat för nåt man inte gjort.
Då ger man sig själv styrka att gå vidare utan att blicka bakåt.
Om de faktiskt är skyldiga, så som domen antyder,
är det förståeligt att de skulle avstå från att erkänna.
För om de erkände skulle de förlora eventuell återstående sympati,
det där tvivlet på att de kanske föll offer för orättvisa.
De är båda skyldiga,
även om deras skuld ligger i deras tystnad.
Det är osannolikt att ett sånt brott skulle ha förekommit utan deras samverkan.
Hela historien tyder på deras delaktighet.
Aldrig i kriminologins historia har jag hört talas om ett par
som dömdes och sattes i fängelse i över tio år,
som inte bara bedyrade sin oskuld, utan som även höll ihop.
Både han och hon hade kunnat bli frigivna
om de hade vänt sig mot varandra.
Vi har en fråga kvar:
Skulle styvmodern
gå med på
att betala för nåt hon inte gjort?
Jag sprang på Jatobá, Annas far, i domstolsbyggnaden.
Jag sprang på honom i korridoren och sa: "Herr Jatobá, säg åt henne att erkänna.
Säg åt henne att erkänna."
Han sa: "Jag sa det, men de låter henne inte göra det."
Han sa det. Jag hörde det med det här örat.
Ekonomiskt våld är en viktig aspekt i det här fallet.
Det är inget man hör talas om ofta, men det existerar.
Den här kvinnans beslut är föremål för ekonomisk kontroll,
där även inköp av bindor kräver att man ber om pengar.
Det är otroligt förnedrande för kvinnor att sakna självständighet vad gäller sånt.
Utan…
…ekonomiskt stöd skulle hon inte ha råd med en advokat
eller att försörja sina barn.
Beslutet att hålla ihop involverar flera faktorer.
Ingen är naiv nog att tro att de, efter 14 år, lever en romantisk saga.
I JUNI 2023 BEVILJADES ANNA CAROLINE JATOBÁ SKYDDSTILLSYN
OCH LÄMNADE FÄNGELSET FÖR ATT AVTJÄNA RESTEN AV SITT STRAFF UNDER ÖVERVAKNING
ALEXANDRE HAR VARIT VILLKORLIGT FRIGIVEN MED FÖRMÅNEN AV PERMISSION SEN 2019
Efter det
att Isabella gick bort och efter rättegången
behövde jag verkligen en nystart.
Jag tackar Gud för att han gav mig chansen att träffa min nuvarande man,
som är en fantastisk man.
Han bejakade min historia.
Han inledde en relation med mig i vetskap om att det inte skulle bli lätt.
Jag återuppbyggde mitt liv med honom.
Med honom…
…upplevde jag glädjen av att bli mamma igen.
Det var min dröm.
Jag har alltid velat bli mamma igen.
Det var ett mål jag lyckades uppnå.
Det var en känslomässigt påfrestande graviditet.
Så fort jag blev gravid började allt komma tillbaka.
Att vara gravid med Maria Fernanda var lite lättare
efter att ha fött Miguel.
Idag är jag inte
den sortens mor som sätter sina barn i en bubbla.
Jag lägger inte bördan av
att vara syskon till nån
som har lidit så mycket på deras axlar.
Länge, när jag gick och la mig,
tänkte jag för mig själv:
"Jag vill träffa dig igen, i den här världen eller nån annanstans.
Jag lovade dig nåt, och jag uppfyllde det.
Nu är det dags att börja om."
FAMILJEN NARDONI OCH FAMILJEN JATOBÁ
VÄGRADE GE EN INTERVJU FÖR DEN HÄR DOKUMENTÄREN
BASERAD PÅ BÖCKERNA AV ILANA CASOY OCH ROGÉRIO PAGNAN
Undertexter: Josephine Roos Henriksson