BROOKFIELDSKÝ PŘÍPAD POSEDLÉ VULGÁRNĚ HOVOŘÍCÍ DÍTĚ
14/8/80; ČAS: 65 VTEŘIN
SNÍKEM OBSAHUJE SCÉNY VYCHÁZEJÍCÍ ZE ZDOKUMENTOVANÝCH UDÁLOSTÍ
Ne!
Jsem tvoje matka.
Jseš kráva!
VŠECHNY AUDIO NAHRÁVKY A FOTOGRAFIE JSOU SKUTEČNÉ
Jde zde o konfrontaci dobra a zla.
A zlo si za své působiště zvolilo Connecticut.
ĎÁBELSKÁ OBHAJOBA
Jsem David Glatzel.
Když mi bylo 11 let, byl jsem posedlý ďáblem.
Zítra v Danbury začne bizarní soudní proces s vrahem.
V případu jde o údajné posednutí ďáblem.
To se bude snažit prokázat obhájce puberťáka z Connecticutu.
Ptám se: „Proč jsem tady?“ Odpověděl: „Právě jste zabil kamaráda.“
Muž před měsícem zatčený za vraždu bude tvrdit, že je nevinný,
protože byl v době spáchání zločinu posedlý ďáblem.
To má být vtip? Pilo se. Došlo k pobodání. Jde o naprosto jasný případ. Je to směšné.
Příběh začíná v domě na konci příjezdové cesty,
kde bydlí místní pár, jejichž 11letý syn se začal chovat podivně.
Vstávej!
Nechci, aby si mě pamatovali jako posedlého 11letého chlapce.
Teď všichni zhebnete!
Setkávám se s tím denně.
- Nemůžeš ublížit Božímu dítěti. - Ježíš chcípne v pekle.
S nikým jsem o tom nikdy nemluvil.
Je to tajemství. Temné tajemství.
Otče náš, jenž jsi na nebesích, chléb náš vezdejší dej nám dnes...
ĎÁBELSKÉ ALIBI
- Teď chcípneš! - Amen.
RODINNÁ VIDEA GLATZELOVÝCH
Rád vám povyprávím svůj příběh o posednutí ďáblem a té vraždě
a o Arne Johnsonovi.
Chci, aby moje rodina byla vyobrazena přesně taková, jaká vážně byla.
Vím, že si někteří lidé vymýšlí svoje verze,
a to se mi nelíbí, takže bych rád věci uvedl na pravou míru.
V 11 letech jsem byl tiché dítě.
Život byl fajn.
Hráli jsme si s bratry. Nejlepší období mého života.
Byl jsem prostřední ze tří kluků.
Typický syndrom prostředního dítěte.
DAVIDŮV BRATR
Mám staršího bratra Carla.
Nebylo zrovna nejjednodušší s ním mít bratrský vztah.
Občas se choval jako idiot.
Ztěžoval nám život.
Alan byl tehdy vážně odlišný.
S Davidem jsme pomáhali tátovi a makali v garáží.
A Alan se nechtěl ušpinit, takže většinu času zůstával s mámou.
Uměl upéct výborný dort. To se mu musí nechat. Ale je trochu jiný než my.
Tehdy bych nás zrovna americkou rodinou nenazval.
Ale byli jsme tak normální, jak to šlo.
Všechno to začalo, když moje sestra Debbie našla dům v Newtownu.
Chtěla v něm bydlet se svým přítelem Arnem.
S Debbie jsme se těšili, že spolu budeme bydlet.
Plánovali jsme, že se na jaře vezmeme. Pracovali jsme na tom.
Nemohli jsme se dočkat.
2. ČERVENCE 1980
Debbie našla 2. července v Newtownu pěkný dům k pronájmu.
Bylo mi trochu smutno, když se odstěhovali.
Bylo mi 11 let a šlo o moji sestru. Jel jsem tam se svými staršími bratry,
Alanem a Carlem, abychom jim pomohli se stěhováním.
Byl to divný dům.
Něco mi na něm vůbec nesedělo.
Každému ze svých bratrů jsem dala práci. Davida jsem poslala do hlavní ložnice,
dala mu koště a požádala ho, aby tam zametl.
Nechala jsem ho tam samotného.
A pak jsem začala dělat, co bylo zapotřebí. Drhla jsem a uklízela.
Ale David za chvíli vyběhnul ven.
Vypadal rozrušeně a já netušila proč.
David řekl: „Mami, já chci domů.“ Odpověděla mu: „Nemůžu odejít.
Doděláme to a pak pojedeme domů.“ A on: „Chci jet hned teď.“
Chtěl jsem se dostat pryč z toho domu a z toho pozemku. Co nejdál to šlo.
A nikomu jsem neřekl proč.
Doma jsme povečeřeli a všechno bylo v pořádku.
Máma byla skvělá kuchařka. Byla maďarsko-italského původu,
takže uměla výborně vařit.
Ale David měl špatný den. Něco ho trápilo.
Ptám se: „Co ti je?“
Vím, že jsme seděli u stolu. Vysvětloval jsem, co se to ráno stalo.
DŘÍVE TOHO DNE
Byl jsem sám v ložnici.
Ale něco jsem cítil.
Pak mě něco strčilo na postel.
A něco jsem uviděl.
Vypadalo to jako halloweenský kostým ďábla.
Měl černé oči. Úplně černé. Jako kus uhlí. Byl jsem vyděšený.
David nám řekl: „Pak ta bytost promluvila.“
Ptám se Davida: „Co ti ta postava řekla?“ „Opakoval mi, abych si dával pozor.“
Zeptám se: „Pozor na co?“ A David mi pořád opakoval: „Chce moji duši.“
Řekl nám: „Přijde si pro mě. To mi pořád říkal. Musíte mi pomoct.“
„Dave, dotkl ses něčeho v lékárničce?“ Odpověděl mi: „Ne, fakt se to stalo.“
Napřed jsme mu nevěřili.
Mámina reakce zněla: „Bylo pozdě v noci. Možná se mu to zdálo.“
Judy řekla: „Tak to by už stačilo.“
„Je čas jít spát, odpočinout si a ráno to probereme.“
Později v noci jsem měl divný pocit.
Něco jsem viděl.
Něco se blížilo.
Začal jsem se bát, protože jsem viděl, jak se to blíží k domu.
Cítil jsem, že mě něco sleduje.
Myslel jsem, že někoho vidím.
Když jsem se podíval znovu...
nic tam nebylo.
Většinu noci jsem proležel potmě s otevřenýma očima.
Judy si dělala o Davida starosti.
Tak zavolala otci Dennisovi, aby mu dala vědět, co se děje.
Požádala ho, aby přišel vysvětit náš dům.
Bůh s vámi, otče.
Máma byla věřící.
Přiměla nás, abychom jako katolíci prošli prvním přijímáním a biřmováním.
Věřili jsme v Boha a ďábla.
Otec Dennis k nám domů přinesl svěcený olej, svěcenou vodu
a trochu kadidla.
Ve jménu Otce...
Tím vším vysvětil každý pokoj v celém domě. Nahoře i dole.
- Mysleli jsme, že tím to skončilo. - Modlím se proti veškerému zlu, které...
Ale byl to teprve začátek.
Panebože!
Byly tři hodiny ráno. David začal zničehonic křičet z plných plic:
„Přijde si pro mě. Potrestá mě.“
Dům zaduněl.
Jako by do něj vrazil náklaďák.
Znělo to, jako by na dům přistávalo UFO.
Ať to bylo cokoliv, chtělo to, abychom to slyšeli.
Začala blikat světla.
Slyšeli jsme, jak na zem padá sklo a rozbíjí se.
David byl jako šílený a ječel: „Je tady. Je nad domem.“
David řval: „Neotvírejte dveře. Je to ďábel.“
To bušení trvalo 30, možná 40 sekund...
A pak všechno ztichlo.
Panebože.
Byl jsem strachy bez sebe.
Máme tady nějakého ducha.
A nevíme, co s tím dělat.
Museli jsme najít pomoc.
V té době se naše sousedka věnovala výkladu tarotových karet a tak dále.
Řekla nám: „Tchyně mi povídala,
že před pár lety navštívila vyšetřovatele paranormálních jevů. Možná vám pomůže.“
Debbie na to: „Přijmu pomoc od kohokoli.“
Nechtěli jsme dovolit žádné bytosti,
žádnému duchovi ani nikomu jinému, aby nás z toho domu vyhnal. Byl to náš dům
a chtěli jsme zařídit, že cokoli, co v tom domě je,
nějak dostaneme ven.
Naši speciální hosté, kteří za 32 let své činnosti coby lovci duchů
vyšetřili přes 3 000 případů domů, kde straší, a posednutí démony.
A podíleli se na mnoha exorcismech po celém světě.
Pozorně poslouchejte a udělejte si svůj vlastní názor.
Dámy a pánové, lovci duchů Ed a Lorraine Warrenovi.
Když jsem vyrůstal, byl jsem na svoje prarodiče vážně hrdý.
Viděl jsem je v novinách nebo v televizi a bylo to vážně něco. Ale na druhou stranu
jsem byl ten divný kluk, protože jsem měl děsivé prarodiče.
Nebylo to tak, že bych se jednoho dne probudil a řekl: „Chci být démonologem.“
Já se démonologem narodil.
Jako kluk jsem se ptal jeptišek a kněze:
„Jak se to má s duchy a nadpřirozenem? Je to skutečný? Opravdu existujou démoni?“
A katolicismus nás samozřejmě učí, že tyto věci skutečné jsou.
Moje babička to měla jinak.
- Slyším smích a já ne... - Smích?
- Moc to nechápu. Slyším ho... - Mužský, nebo ženský smích?
Vůbec nechápu, proč ho neslyšíte i vy všichni.
Slyším ho tady tak nahlas.
Říkal: „Pokud chcete lovit tygry, musíte jít tam, kde jsou.“
Jdi za světlem, Charisso. Jsem tady, abych ti pomohla.
Ale proslavili se až ve chvíli, kdy...
Mladík chladnokrevně zavraždil svého otce, matku,
čtyři bratry a sestry. Přikázaly mu to totiž hlasy v jeho hlavě.
Z tohoto vyčerpávajícího popisu vznikl knižní trhák a film Horor v Amityville.
S Lorraine jsme byli ve stovkách domů, kde strašilo.
A vyzpovídali jsme mnoho lidí z celého světa.
Na stupnici od jedné do deseti bych řekl, že Amityville byla desítka.
Horor v Amityville se stal mezinárodním hitem.
Tehdy se moji prarodiče stali celosvětově známými.
A je to číslo dvě.
Je zvláštní, jak se z něčeho tak děsivého může stát požehnání.
Děkuji, pane Warrene.
Potom to skutečně pomohlo mnoha rodinám.
Dostáváme spoustu dopisů od lidí, kteří nám píšou o svým problémech.
- Jaká je adresa? - Poštovní schránka... Warrenovi,
Ed a Lorraine Warrenovi, poštovní schránka 41,
Monroe, Connecticut 06468.
Debbie zavolala Warrenovým.
Vzal to Ed. Debbie se mu představila a zeptala se: „Pomůžete nám?“
Ed jí odpověděl: „Vyšetřil už Davida doktor?“ A my na to: „Ne.“
Ed řekl: „Můžu s sebou vzít doktora?“
Přijeli v Chevroletu Chevette.
Ed Warren byl milý člověk.
Působil uklidňujícím, sebevědomým dojmem.
Cítili jsme se díky němu bezpečně.
Lorraine byla tak jemná a uměla se naprosto přesně vyjadřovat.
Judy je přivítala: „Jsem tak ráda, že jste tady. Moc ráda vás poznávám.“
Doktor vzal Davida stranou, aby mu změřil tlak a tak dále.
Prošel vyšetřením a fyzicky byl v naprostém pořádku.
Dr. Tony mi nikdy neřekl, že jsem magor. Říkal, že jsem normální kluk.
Ed a Lorraine s námi mluvili velmi opatrně.
Položili nám pár otázek, aby zjistili, co se děje.
NÁSLEDUJE AUDIO NAHRÁVKA
Tak jo.
MEZI WARRENOVÝMI A GLATZELOVÝMI Z LÉTA ROKU 1980
Davide, řekni mi své celé jméno.
- David Michael Glatzel. - Kolik ti je, Davide?
- Dvanáct. - Dvanáct let.
Co si o tom všem myslíš, Davide?
Chtěl bys, aby to skončilo, nemám pravdu?
- Nechceš, aby to pokračovalo? - Ne.
Ne. Dobře.
- Od Lorraine vím o jedné násilné scéně. - Bylo jich víc.
- Víc než jedna? - Trvalo to celou noc!
Takže to tedy byla vážně hektická noc.
Jo, ale další už nestrpíme.
Nelžeme vám. Potřebujeme pomoc. Věřte mi, chceme se toho zbavit.
Máma strašně doufala, že tohle bude všelék.
Chtěla zpátky svou rodinu
a chtěla se vrátit k životu, který jsme měli předtím.
Ti lidé nám vyprávějí hrozné příběhy,
ale musíme to sami zažít na vlastní kůži, než tomu uvěříme.
- Chápu. - Musíme to vidět a cítit.
Musíme vědět, že tam je, než řekneme: „Ano, v tomhle domě straší.“
Řekl Davidovi, že chce jeho duši.
Co ti řekl o tvojí duši?
Že ji chce. Nic víc.
Je tady teď?
Ed na to: „Uvidíme, jestli se ukáže.
Má takovou moc, takže musí dokázat, že je tady.“
Musím náboženskou provokací vyprovokovat cokoli, co tam je.
Jako křesťan používám jméno Ježíše Krista. Používám svěcenou vodu. Používám krucifix.
Může to znít dramaticky, ale tuhle metodu používají exorcisté a démonologové.
Provokuju tak dlouho, dokud nejsem svědkem fyzických projevů.
Ed prohlásil: „Pokud máš takovou moc,
musíš třikrát zaklepat na stůl.“
Zničehonic...
Bum!
Jako by někdo chtěl kladivem prorazit podlahu v kuchyni.
Celá kuchyně se začala třást.
Světla blikala. Všichni to cítili.
Ed se podíval na Davida: „Děsí tě to?“
David odpověděl: „Bojím se, protože mi chce ublížit.
Všechny nás potrestá za to, že tady jste a že s váma mluvím.“
V tu chvíli šla kolem Lorraine.
Když vejdu do domu, můj úkol je to skrze vibrace rozeznat.
Procházím všemi místnostmi.
Musí existovat zákon přitažlivosti.
Duch musí být přitahován jedním členem té konkrétní domácnosti.
Naklonila se k němu a zašeptala:
„Vedle toho chlapce je velká tmavá hmota.
Je to zlo.“
To nám přišlo divné. My nic takového neviděli.
Ed a Lorraine mluvili s mými rodiči.
„Tohle není duch. Je to démonická bytost.“
Vážně mě to vyděsilo.
Celá rodina byla vyděšená, protože jsme netušili, co se děje.
Můj dědeček měl představu, že strašení probíhá v pěti krocích.
Začíná to souhlasem.
Někdo udělá něco,
co umožní paranormálním jevům, aby se mohly dostat do našeho světa.
Může to být spiritistická tabulka, seance nebo tak.
Pak následuje zamoření.
V tu chvíli jsou duchové u vás doma, ale nijak na vás nepůsobí.
Jen vás přijde navštívit duch nebo někdo blízký a chce, abyste o něm věděli.
To je normální.
Pak máte útlak.
V tu chvíli začne nějaká entita ovládat vaši svobodnou vůli.
Projevují se u vás mnohem temnější impulsy a negativnější chování.
V neuvěřitelně vzácných případech dojde ke kompletnímu posednutí.
V tu chvíli už tam nejste. Úplně ztratíte kontrolu.
Vaše tělo zcela ovládá něco jiného.
Ed byl od prvního setkání přesvědčený, že David už byl ve fázi útlaku.
Ed nám vysvětlil, že ten démon způsobuje Davidovo naprosto odlišné chování.
Ovládá jeho myšlenky a posílá skrze něj zprávy.
A že bude ještě vznětlivější.
To už Ed Warren viděl mnohokrát. Řekl nám: „ Budete muset kontaktovat církev.“
Máma na to: „To jsme udělali. Snažili jsme se.“
Ed jí do toho skočil: „Ne, s tím vám pomůžu.
Musíte to začít dokumentovat.
Shromážděte co nejvíc důkazů, abychom to předložili arcibiskupovi.“
Arcibiskup z Bridgeportu rozhodne o tom, s čím se to vlastně potýkáme.
Říkám si: „Není to skutečné. To se stává jenom v animácích a ve filmech.“
Ed a Lorraine nás varovali, jak moc vážné tohle je.
„Neberte to na lehkou váhu.
Chraňte se.
Nikdy nevíte, kdy se to může stát.“
Máma si vzala náš magnetofon na kazety.
Sestra si pořídila foťák Polaroid, který okamžitě vyvolá fotky.
Od té chvíle jsme všechno zaznamenávali.
Právě jsme měli letní prázdniny.
Dobrý večer, dámy a pánové...
Nikdo nespal.
...dva kandidáti na republikánskou nominaci na úřad prezidenta Spojených států.
Bývalý guvernér Kalifornie Ronald Reagan. A bývalý velvyslanec...
Střídavě jsme dávali pozor na Davida.
Ať se nám to líbí, nebo ne, je naší povinností zachovat světový mír,
protože nikdo jiný to nezvládne. Nemůžeme pokračovat...
Ale pak se David začal chovat divně.
- Davide! - Proboha.
NÁSLEDUJÍCÍ FOTOGRAFIE A AUDIO NAHRÁVKY
BYLY POŘÍZENY RODINOU GLATZELOVÝCH V SRPNU/ZÁŘÍ ROKU 1980
Zdravíčko.
Teď všichni zhebnete!
Kdo jsi? Co jsi?
- Do toho ti nic není. - Davide.
Je tady maminka. No tak, vstávej.
No tak, dělej. Vypadni. Vypadni z mýho syna.
- Ne! - Jsem tvoje matka.
Jseš kráva!
Teď chcípneš!
Přestaň!
- Davide, vstávej! Proboha. Vypadni... - Zavolej toho kněze, mami.
- Ať okamžitě přijde. - Vypadni z mýho syna!
- Ne! - Nech toho chlapce být.
- Tady. - Snažím se. Znova tě držím.
Ty zkurvenej píčusi.
Modlete se. Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé.
Přijď království tvé. Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi.
Chléb náš vezdejší dej nám dnes a odpusť nám naše viny,
jako i my odpouštíme našim viníkům...
- Bylo to děsivé. - Nech ho.
Zničehonic začal ječet a s někým bojovat, ale nikdo tam nebyl.
Podařilo se nám natočit na film, jak jeho ruce ve vzduchu něco drží,
co ho škrtí. Snažil se ze všech sil dostat ty ruce ze svého krku pryč.
Nech toho kluka na pokoji.
Běhal nám doslova mráz po zádech.
Bylo to vážně děsivé a nevěděli jsme, co máme dělat.
Vím, že mě něco škrtilo. Ale po ztrátě vědomí si nic dalšího nepamatuju.
Ani nevím, jestli jsem ztratil vědomí. Na to mi nikdo nedokázal nikdy odpovědět.
Pro všechny to bylo psychicky vyčerpávající,
ale neustále se to zhoršovalo.
Ke všem byl násilnický. Snažil se udusit mámu a sestru.
Trvalo to pár minut nebo i pár hodin.
Střídali jsme se ve spaní na směny.
Nechtěli jsme s ním být sami.
Věděli jsme, že když budeme sami, mnohem pravděpodobněji nás napadne.
Celá rodina byla fyzicky týrána.
Neustále jsme se modlili.
Mysleli jsme, že když se budeme hlasitě modlit, zmizí to.
Pro mámu na tom bylo nejtěžší to, že ji v tom táta nepodporoval.
Cítila se sama.
Táta si tehdy myslel,
že David má jenom psychické problémy. A že ho v tom podporujeme.
Táta se před tím uzavřel.
Měl dvě práce a domů se vracel, aby se vyspal.
Bylo to jiné. Předtím jsme měli rodinné večeře,
teď najednou pořád pracoval a nebyl doma.
Tátovi chvíli trvalo uvědomit si, co se vlastně děje.
Ale už bylo pozdě.
Máma zavolala Warrenovým a řekla jim, co se děje.
- Jsem tvoje matka. - Jseš kráva!
Přestaň!
- Nevěděl, kdo ho k tomu nutí. - Mrká očima?
Ne, nemrká. Oči se mu vůbec nehýbou.
Kdyby byl při vědomí, mrkal by očima, ne?
Tím chcete říct, že při tom nebyl při vědomí?
Ano, domnívám se, že nebyl. Dobře.
Ed a Lorraine nám řekli, že David byl posedlý.
Jakmile je někdo posedlý, finálním cílem je zničení rodiny a nakonec smrt.
Zabije vás to. Nebo to způsobí smrt někoho dalšího.
Stává se to.
Šel za Alana, vytáhl tohle a spustil: „Všechny vás nenávidím.
A jestli se ke mně někdo přiblíží, zabiju ho. Kohokoli.“
Máma v tu chvíli zpanikařila.
Myslela si, že se její syn zabije
nebo spáchá vraždu.
Řekla: „Musíme to okamžitě zastavit.“
Ed odpověděl: „Budete potřebovat exorcismus.“
To bylo asi ze všeho nejděsivější.
Jsme jako nadpřirozená policejní jednotka.
Musíme viníky přivést před církev.
A viníky k exorcistovi.
Proto říkám,
že když démoni a zlí duchové bojují nečestným způsobem,
musíte udělat totéž.
Církev nerozdává exorcismy na potkání.
Nevěděl jsem, kolik papírování je potřeba na provedení exorcismu.
Je to velká věc.
Proces žádosti o exorcismus v římskokatolické církvi není snadný.
A za doby Eda a Lorraine nebyl snadný už vůbec. Podle mých zkušeností
tohle duchovní nechtějí řešit. Nechtějí se vypořádávat s pekelnými silami.
Bojí se do takových domů vůbec vkročit.
Takže chápu, proč se lidé obracejí například na Warrenovy,
protože je jejich vlastní duchovní odmítli.
Ale je to povinnost duchovního. Je vaší povinností těmto lidem pomoct.
Vyrůstal jsem jako římský katolík.
Andělé, ďáblové a tyhle věci jsou zakořeněné v systému víry.
Ale vždy jsem pochyboval o tom, jestli jsou tyto spirituální síly reálné.
Měl jsem otevřenou mysl a hledal důkazy, abych zjistil, zdá skutečně existují.
Lidi mohou celou myšlenku duchů,
strašidelných domů a ďáblů hanět, jak jen chtějí.
Ale ďábel existuje.
Existuje mnoho ďáblů a skeptická veřejnost je tou nejlepší ochranou, kterou ďábel má.
Ve jménu Ježíše...
zmiz!
Spolupráce s Warrenovými byla rozhodně zajímavá a vzrušující.
Viděl jsem, jak je to skutečné a nebezpečné.
Díky našim důkazům si církev uvědomila,
že je to reálná věc a že potřebujeme pomoc.
Dorazil kardinál z katolické církve.
Kardinálové nosí výhradně červenou a tenhle řídil červené Porsche.
Život v církvi se vyplácí.
Seznámil se s rodinou.
Usoudili, že tady máme něco, co musí být napraveno.
2. ZÁŘÍ 1980, O MĚSÍC POZDĚJI
Katolická církev nám dala povolení k provedení menšího exorcismu.
Pozvali moji rodinu do kostela svatého Josefa v Brookfieldu.
Ničeho zlého jsem se nebál, protože jsem byl v domě Božím.
Místní kněz, otec Virgulak, nás varoval: „Tyto exorcismy
mohou být tak intenzivní, že může dojít ke smrti.“
A to bylo vážně děsivé.
Ale neměli jsme na výběr.
Modleme se. Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého.
Začalo to podobně jako mše.
Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé...
Pamatuju si, jak jsem byl v tom kostele.
A jak se modlili. Nic víc si nepamatuju.
Chléb náš vezdejší dej nám dnes. A odpusť nám naše viny...
Zničehonic se v kostele rozhostil ledový chlad.
Hned nám došlo, že je něco špatně.
Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás...
Po několika minutách se Davidovo chování začalo měnit.
NAHRÁVKA POŘÍZENÁ GLATZELOVÝMI
Začal vrčet, syčet a nadávat knězovi.
Tlustoprde, čuráku, prase.
Teď všichni zemřete.
David se třásl a chvěl.
Změnily se mu rysy.
Viděli jsme, jak sebou jeho tělo škube ze strany na stranu.
Jděte do prdele a naserte si!
Neudrželi jsme ho a chtěl napadnout otce Virgulaka.
Museli jsme ho srazit k zemi.
Vzpomínám si, že jsem ho držel za nohu. Ed Warren ho držel za tu druhou.
Nyní je čas na...
Tělo se mu ohýbalo do pozic, které nejsou normálně možné.
Když jsem ho držel, říkal jsem mu, jak ho Ježíš miluje.
Jsi slaboch. Ježíš je mnohem silnější než ty.
Jsi naprostá nula.
Bože, je to Boží dítě. Nemůžeš ublížit Božímu dítěti.
Ježíš chcípne v pekle.
Maminka tě má moc ráda.
Vědělo to, že jde o finální bitvu.
Potřebuje krucifix. Dejte mi ho. Je vysvěcený.
Arne vzal krucifix a položil mu ho na čelo.
Je na tvojí hlavě.
Bylo vidět syčení.
Ve jménu našeho pána Ježíše Krista...
V jednu chvíli mu tak otekl jazyk, že nemohl dýchat.
Zmodral. Všichni křičeli. Musíme přestat.
Cítíte se bezmocně a prázdně.
Řval jsem na tu věc z plných plic:
„Nech toho chlapečka na pokoji. Utkej se se mnou. Jsem tady. Utkej se se mnou.“
Cítil jsem, jak se mě zmocnil chlad. Ledový chlad.
Lorraine vyjekla: „Panebože. Co jsi to provedl?“
A Ed povídá: „Tohle nemůžeš dělat.“
Nikdy nemůžete vyzvat jakoukoli démonickou bytost. Nikdy.
To jsme nevěděli. Chtěl jenom pomoct Davidovi.
Pamatuju si, že mu děda říkal: „To jsi neměl říkat.
To mu otevírá dveře k tomu, aby na tebe zaútočil.“
A měl pravdu.
Ale cítili jsme, že je po všem.
David absolvoval exorcismus.
Pamatuju si, že jsem byl šťastný.
Strávil jsem spoustu času hraním si venku.
Snažil jsem se být ten nejhodnější kluk z naší rodiny.
Máma nám pekla, krmila nás, rozveselovala nás.
Mysleli jsme, že nás čeká nový začátek.
Ale tak to nedopadlo.
BROOKFIELDSKÁ POLICIE
Byl jsem si vědom toho, že dochází k podivným věcem.
K údajné démonickým věcem v domě Glatzelových.
Několik policistů tam už řešilo stížnosti na hluk.
Byl jsem detektiv v aktivní službě. Manželé Warrenovi dorazili
na naší starou služebnu na Grays Bridge Road.
Ed Warren se představil jako démonolog
a Lorraine Warrenová jako jasnovidka.
Lorraine byla rozrušená.
Řekla mi, že během jednoho skutečného exorcismu
Arne Cheyenne Johnson vyzval ďábla,
aby nechal Davida Glatzela a utkal se s ním.
Lorraine to skutečně rozrušilo:
„To neměl dělat. To se nesmí dělat.
Vůbec neví, proti čemu stojí.
Vidím, že dojde k vážnému zranění nebo úmrtí nožem.“
Chtěla nás upozornit, že může dojít ke zločinu.
Že vlastně... Aby bylo jasno, řekla: „Jako jasnovidka vidím, že se to stane.“
Mluvila k věci. Nevypadala výstředně. Nechovala se výstředně.
Přišlo mi, že vypráví něco, čemu skutečně věří.
A že je to pro ni skutečné.
A podle všeho to vážně skutečné bylo.
Moje sestra přijala práci v chovatelské stanici v Brookfieldu.
Chtěla začít žít s Arnem.
Jsem psí kadeřnice.
Mým šéfem byl Alan Bono. S Arnem jsme se s ním spřátelili.
DEBBIEIN ŠÉF
S Arnem jsme si nakonec sehnali byt,
díky čemuž jsem si sehnala tu práci.
Byli jsme vážně nadšení z toho, že můžeme bydlet spolu.
Mohli jsme se zhluboka nadechnout a uklidnit se.
Po všech těch zkouškách a útrapách, kterými jsme si právě prošli.
Cítili jsme úlevu: „Konečně je po všem. Skončilo to. Teď budeme mít klid.“
Pamatujte, že když vyzvete démona,
nejedná hned v tu chvíli.
Čeká, až budete nejzranitelnější.
A pak udeří.
16. ÚNORA 1981, PĚT MĚSÍCŮ PO EXORCISMU
Když jsme to ráno s Debbie vstali, nebylo mi moc dobře. Něco na mě lezlo.
Jeli jsme do Bridgeportu vyzvednout moje sestry,
protože ten víkend jsme plánovali strávit s nimi.
Zašli jsme na oběd s Alanem Bonem, kde jsme si dali pár skleniček vína.
Ale bylo vidět, že Alan začíná být trochu opilý.
Podíval jsem se na Debbie a ptám se jí:
„Nepůjdeme už? Je vhodná chvíle odejít a vzít holky pryč z tohohle prostředí.“
Nedělo se nic zlého, ale začínal být trochu bouřlivý
a plácal nesmysly. U toho moje sestry být nemusely.
Šli jsme dolu po schodech.
A od té chvíle si já osobně už nic nepamatuju.
Bylo asi sedm nebo osm hodin večer.
Vím, že zazvonil telefon.
- Haló? - Volala moje sestra a plakala.
Než stačila cokoli říct, měl jsem vizi nějakého muže.
Mrtvého.
Dej mi k telefonu mámu!
Neuplyne ani deset vteřin a máma začne ječet. Říkám si: „Proboha.“
Řekla tátovi: „Nastup si do auta. Musíme jet na chovatelskou stanici.“
David mi řekl, že Alan Bono je mrtvý.
„Jak? O čem to mluvíš?“
David povídá: „Arne Cheyenne Johnson byl posedlý.
To ten ďábel. Zabil ho.“
Volali mi z dispečinku. Řekli mi, že došlo k vážnému pobodání.
Povolali jsme všechny posily.
Deborah Glatzelová řekla přijíždějícím policejním hlídkám,
že Arne a Alan pili.
V bytě došlo k hádce, která eskalovala až do fyzické rvačky.
Skončila na trávníku před chovatelskou stanicí. 4,5 metru od vchodu.
Během této rvačky Arne vytáhl nůž, který měl v pouzdře.
A opakovaně bodl Alana Bona.
Alan Bono byl smrtelně zraněný.
Debbie Glatzelová byla vážně rozrušená.
Sdělila nám, že Arne odešel do lesa
a že si myslela, že má namířeno do domu její rodiny
na Oak Grove Road, což není moc daleko.
Měl jsem takovou vizi Arneho.
Viděl jsem, jak jde k našemu domu v Brookfieldu.
A hned jsem poznal, že Arne je posedlý ďáblem.
Můj bratr zpanikařil.
Táhnul se mnou psací stůl ke dveřím.
Zamkli jsme je a zabezpečili psacím stolem. Řekl mi:
„Jde mě sem zabít.“
Nikdy v životě jsem se Arna Cheyenna Johnsona nebál.
Ale když mi David řekl, že je posedlý ďáblem,
byl jsem posranej strachy.
Když se řidič sanitky vracel z nemocnice, kam odvezl Alana Bona,
uviděl podezřelého, který odpovídal popisu.
Zavolal na policii a ta podezřelého vzala do vazby.
Nebýt toho řidiče sanitky, já nebo můj bratr David bychom tady dnes nebyli.
POLICIE
Pověřili mě výslechem Arne Cheyenne Johnsona.
Vzal jsem mu otisky prstů. Sdělil jsem mu, že má právo nevypovídat.
Vypadal, že je v průšvihu a že se s někým porval. Byl rozcuchaný.
Nevypadal v pořádku.
Byl jsem vyčerpaný. Ani jsem nedokázal stát. Seděl jsem na lavičce.
Zeptal jsem se ho: „Proč jsem tady? Co se děje?“
Odpověděl: „Právě jste zabil kamaráda.“
Říkám, že nezabil.
Odmítal jsem tomu uvěřit. Říkám mu: „To není vůbec pravda.
Alan je v pořádku. Odešli jsme spolu.“ Odpověděl: „Ne, je mrtvý. Zabil jste ho.“
Nezačal plakat. Nezareagoval: „Mrzí mě to.“ Jen: „Nechápu, co se děje.“
Z té vraždy si vůbec nic nepamatoval.
Nikdy jsem nikomu neublížil.
Nikdy. Nikdy mě za nic nezatkli.
To jsem jim řekl. A taky: „To jsem určitě nespáchal. Máte špatného člověka.“
BROOKFIELDSKÁ POLICIE
V případu Davida Glatzela se Arne Johnson stal posedlým
v důsledku jeho pomoci a toho, že vyzval ďábelskou bytost.
Je to možné. Viděl jsem, že to v literatuře nazývají „převtělování.“
Ďábelský duch může přejít z posedlé osoby do někoho, kdo je přítomen při exorcismu.
Obhájce v Connecticutu se pokusí dokázat, že jeho klient nespáchal vraždu,
jelikož 19letý obžalovaný vypověděl, že byl v době vraždy posedlý ďáblem.
Devatenáctiletý Arne Cheyenne Johnson, který nikdy neměl sklony k násilí,
je obviněn z vraždy nožem svého domácího Alana Bona.
Tvrdí, že byl posedlý démony a nepamatuje si, že by to udělal.
Jeho milenka Deborah Glatzelová, která u toho byla
a jejíž bratr byl údajně též posedlý, popsala, co se stalo.
Neviděla jsem žádné bodnutí. Byla jsem přímo u toho.
Co jste viděla?
- Jenom do sebe strkali a vráželi. - A pak?
A pak se rozpoutalo peklo.
Debbie si myslela, že to prokážeme.
Byla přesvědčená, že tu posedlost démony prokážeme.
Čím vším jsme si prošli...
To by mělo všem říct, že ďábel je skutečný.
Johnsonův advokát Martin Minnella se u soudu o démonech nezmínil.
Dokud nebudeme mít patologovu zprávu
nebo naši vlastní a zprávu z pitvy, nemůžeme nic dělat.
Nevěřil jsem v paranormální jevy.
Než jsem se do toho pořádně pustil, řekl jsem, že si to chci sám ověřit.
Ed a Lorraine Warrenovi mi řekli: „To nebylo dílo Arna Johnsona.
Ale démona, který převzal kontrolu nad Arnovým tělem
a zabil Alana Bona.“
Můj právní partner je měl za blázny
a řekl mi: „Drž se od toho případu, co nejdál můžeš.“
Ale chtěl jsem slyšet víc.
Zvenčí to vypadá jako malebný dům v Nové Anglii.
Uvnitř ale připomíná kulisy z hollywoodského hororu.
Jde o muzeum dokumentující paranormální aktivity.
Podle manželů Warrenových vše pochází ze skutečných událostí.
Teď jste v budově, kde se nachází pravděpodobně ty...
nejnebezpečnější věci nadpřirozeného charakteru na světě.
Dole v místnosti, kde měli všechny ty artefakty,
měli i panenku, o které nám řekli: „Nikdy se jí nedotýkejte.“
Panenka se jmenovala Annabelle, tuším.
Přehráli mi ty nahrávky.
Ani se nehni!
- Ne! - Jo!
Ani se nehni!
Warrenovi mi ukázali všechny důkazy, co měli.
Otevři oči, Davide.
Přišlo mi to skutečně věrohodné a uvěřitelné.
Věřil jsem jejich verzi,
věřil jsem jejich obhajobě
a byl jsem přesvědčený, že v našem státě nebyl jiný advokát,
který by ho s takovou obhajobou zastupoval.
„Donutil mě k tomu ďábel.“
Přesně to se pokusí dokázat advokát Martin Minnella,
až bude jeho klient před soudem.
Povaha naší obhajoby je stejná, jaká už byla použitá v Anglii.
Ve Spojených státech nebyla obhajoba posedlostí nikdy použita.
Obžaloba Arna Johnsona, který bydlel tady nahoře, se očekává 19. března.
Takový soud už proběhl třikrát v Anglii. Dvakrát kvůli žhářství, jednou znásilnění.
Verdikt ve všech případech zněl: nevinný z důvodu posedlosti démonem.
Za mou 15letou novinářskou kariéru šlo o ten nejbizarnější příběh ze všech.
Lorraine a Ed Warrenovi, známí dlouholetí studenti a přednášející o okultismu.
Warrenovi tvrdí, že Johnsona ovlivnil démon, který je v něm
a který ho přiměl vraždit.
Celá ta otázka posedlosti démony je z pohledu reportéra strašně složitá.
Protože to není možné dokázat. A ani to není možné vyvrátit.
Jako reportér uděláte nejlíp, když se snažíte najít fakta.
Šest dní po tom incidentu jsem byl představen Warrenovým.
Dohodli jsme se. Chtěli mi dát nějaké audiokazety.
Které budu moct pustit na dvou rozhlasových stanicích, pokud budu chtít.
Dobré odpoledne. Tady Mike Allen.
Rádio W.I.N.E. News získalo dramatické nahrávky,
které vrhají nové světlo na vraždu pobodáním, ke které vraha donutil ďábel.
Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, přikazuji ti, abys toho chlapce opustil.
Kříž máš přímo na čele. Nemůžeš ublížit Božímu dítěti.
- Ježíš chcípne v pekle. - Maminka tě má moc ráda.
Čekal jsem, že nám bude volat spousta lidí,
co nám budou říkat: „Proč jste to pustili? Jste příšerní.“
Většina se ale ptala, kdy to pustíme znovu.
Chodily mi dopisy z celé země
od jasnovidců a lidí, co se zajímají o paranormální jevy.
Všichni mi nabízeli svou pomoc.
Ale pochybující posluchači se mě ptali: „To myslíte vážně?
Pili alkohol. Došlo k pobodání. Je to přece jasný případ.
Proč to vůbec vysíláte? Tohle je absurdní.“
Nikdo o tom na místě činu nechtěl mluvit. Ani sousedé, ani kněz zapojený do případu.
Kontaktoval jsem kněze, kteří byli přítomní na tom takzvaném exorcismu.
Řekl jsem jim: „Lidé mají za to,
že během těchto ceremonií létá po celé místnosti nábytek
a že při nich dochází k levitaci.
Chci po vás pouze, abyste řekli: ‚To je nesmysl. To se nestalo.
A pak se můžeme rozloučit.‘“ Ale nikdo z nich to říct nechtěl.
Ede, co odpovídáte někomu, kdo vám řekne: „Já ničemu z toho nevěřím?“
Snad nebudete sedět v porotě.
Tento případ můžeme podložit mnoha dalšími případy,
kterých jsme se účastnili, a nade vší pochybnost dokázat,
že se zde odehrál nadpřirozený úkaz.
Na fotkách vypadáme šťastně.
To nemůžu popřít.
Ale za zavřenými dveřmi to vypadalo trošku jinak. Vážně jinak.
Ani omylem jsme nebyli normální šťastná rodinka. Máma byla sebestředná.
Když nebylo po jejím, dostala záchvat vzteku.
Před lidmi se snažila působit jako svatoušek
a tak dále, ale vůbec to neodpovídalo realitě.
Ani nechodila do kostela, dokud se nestalo to s Davidem.
A když do toho vstoupila Lorraine Warrenová, všichni začali říkat:
„Musíme nosit škapulíře a růžence.“ Nevěřil jsem jí to.
Když byl můj bratr údajně posedlý, bylo mi 15 let.
Nikdy jsem o tom nemluvil na kameru.
Ale chci, aby pravda vyšla najevo, protože byl zabit nevinný člověk.
A chtějí to svést na to, že za to může ďábel.
To není vůbec pravda. Vím to, byl jsem u toho.
14. ČERVENCE 1980
SEDM MĚSÍCŮ PŘED VRAŽDOU ALANA BONA
Když k nám přijeli Ed s Lorraine, byl jsem venku.
Ed Warren se mě zeptal: „Co se tady děje?“
Odpověděl jsem mu: „Upřímně, moje rodina se zbláznila.“
Vím, že to jsem mu řekl.
Na začátku jsem nevěděl, o co Edovi a Lorraine Warrenovým šlo.
Jen jsem tam seděl a pozoroval je, ale něco mi na tom nesedělo.
Co bys dělal, kdybys velel ty?
Probírali Davidovy problémy u kuchyňského stolu.
- Tyhle věci se ti přece nelíbí, ne? Ne? - Ne.
Říkali: „Může vám začít nadávat a plivat na vás.
Bude chroptět a vrčet jako divoch.“
Nechápal jsem, proč o něm mluví, když jsme u toho seděli taky?
Měli děti poslat ven, dolů nebo něco dělat.
Ale chtěli si být jistí, že to uslyšíme, a to se stalo.
Jako by nám radili, co máme dělat.
Co za věci dělal, když nebyl David?
- Plival a nadával. - Vážně hodně nadával.
- Nadával knězi? - A mně. Jo, hodně nadával...
David byl dost chytrý na to, aby to pochopil.
Za pár dní David dělal přesně to, co mu řekli. Slovo od slova.
- Dobře, synku. - Ty zkurvenej píčusi.
Potrestám tě!
- Davide, nech toho. - Zasloužíš si zemřít, sakra!
- Davide, uklidni se. - Nezasloužíš si žít!
Chcípneš!
Ty tlustá zkurvená čubko.
Na začátku k nám Warrenovi chodili často.
Skoro každý den. První týden u nás byli dennodenně.
Je tady maminka. Vydrž to. No tak, vzdej to.
Každý večer měli připravené foťáky.
- Vypadni. - Mikrofony připravené.
- Ne! - Jsem tvoje matka.
Stala se z toho estráda.
Přestaň!
Přestaň! Vstávej! Proboha! Vstávej, dělej!
Nesoustředili svoji energii na to, aby mu pomohli, ale aby ho nahrávali.
Všechno šlo udělat jinak.
Jednou večer
moje matka křičela na Davida, aby přestal, uklidnil se a posadil se.
A on jí začal všemožně nadávat. A zničehonic do místnosti přišel otec.
- Nezasloužíš si žít! - Davide...
- Vstávej! - Je slyšet facka.
- Sedni si tam. - Povídá: „Teď říkám já, abys přestal.“
Dost! To už stačilo. Musí to skončit.
A stal se zázrak, ďábel si sednul a byl tichý jako myška.
Aspoň že ďábel poslouchal mýho tátu.
Počkej chvilku. Nepospíchej na mě.
Když došlo k té vraždě, s tátou jsme pracovali venku. A máma zaječela:
„Musíme jet na chovatelskou stanici. Debbie je hysterická.“
- Musíme jet. - Dobře.
Přijeli jsme tam a Debbie povídá: „Chytli se. Bodnul Alana. Je tamhle.“
Viděl jsem Alana ležet na boku. Převalil jsem ho na záda.
Bylo mi teprve 15. Nevím, co mám dělat. Tohle jsem nikdy nemusel řešit.
Pamatuju si, že měl čtyři bodné rány. Čtyři.
Lapal po dechu. Pořád jsem mu opakoval: „Alane, vydrž.“
Co jsem s tím mohl dělat?
Jako bych se zaseknul. Chápete? Je to prostě...
O tomhle pocitu zrovna nerad... Upřímně, nikdy o tom nemluvím.
Vůbec si to nechci pamatovat, protože to bylo něco...
Nemohl jsem mu vůbec pomoct. Nemohl jsem vůbec nic udělat.
Je smutné vidět někoho takhle umřít.
Nikdy mě nenapadlo, že by vražda Alana Bona měla být spojena s Davidem.
Nejde tady o nic démonického.
Arne se choval k Debbie velmi majetnicky.
Spekulovalo se, že Debbie měla poměr s Alanem Bonem.
Pamatuju si že Debbie Glatzelová přišla na policii
a řekla nám: „Doneslo se ke mně,
že se tahle vražda stala kvůli trojce.
Kvůli milostnému trojúhelníku mezi mnou, Alanem Bonem a Arne Cheynne Johnsonem.
Ale to není pravda. Kdysi jsem s Alanem Bonem vztah měla.
Ale to už je dávná minulost. A tahle vražda s tím nemá vůbec co dělat.“
V Danbury začne bizarní soudní proces s vrahem.
V případu jde o údajné posednutí ďáblem. Následuje reportáž od Jima Van Sicklea.
Dorazí do této starobylé soudní síně v Danbury v Connecticutu zítra i ďábel?
A bude muset eventuálně vypovídat?
Nevěděl jsem, že soudní proces už začíná.
První den procesu mi rodiče dali peníze,
abych mohl jít za školu a celý den si dělat, co jen budu chtít.
Byli strachy bez sebe, že se do toho případu vložím,
protože jsem věděl...
že je to celé smyšlené.
SOUD S „DÉMONICKOU VRAŽDOU“ ZAČÍNÁ 28. ŘÍJNA 1981
SOUD OKRESU FAIRFIELD
POLICIE MĚSTA DANBURY
Naše rodina si myslela, že Arne bude shledán nevinným.
Protože jsme na naší straně měli kněze
a Warrenovy a všechny důkazy, které jsme shromáždili.
Ty audionahrávky a fotografie.
Budeme moct soudu jasně ukázat, že Arne tu vraždu nespáchal.
Byl posedlý, protože se té nestvůře postavil.
Obžaloba požadovala maximální trest v případě uznání viny.
Tento případ se všechna média
a Warrenovi už delší dobu snaží zpopularizovat.
Kvůli svému vlastnímu finančnímu zájmu. Pro mě je ale tohle rutinní záležitost.
Rutinní vražda. Tedy pokud vražda může být rutinní.
Prohlásil, že je to všechno jenom hromada žvástů.
Že se jenom snažíme zakrýt obyčejnou vraždu.
Pokud by byl Arne odsouzen za vraždu, hrozilo by mu 25 let až doživotí.
POLICIE OKRESU FAIRFIELD
Dostat se do budovy soudu bylo vážně náročné. Bylo tam jen místo k stání.
Nikdo nevěděl, co přesně čekat. Vypadalo to, že dojde ke konfrontaci.
Martin Minnella měl přednést obhajobu o posedlosti démonem
a soudce Robert Callahan musel rozhodnout, zda ji připustí, či nikoli.
Byla to konfrontace s realitou.
Najednou jsem stál před soudem. Poprvé. Hrozilo mi 25 let až doživotí.
Vůbec mi to nepřišlo skutečné.
Byl jsem přesvědčený, že můj klient se bude moct u soudu bránit.
Ať porota zhodnotí důvěryhodnost toho, co se stalo.
Nešlo jenom o to mít víru,
ale museli uvěřit skutečným fyzickým důkazům a svědectvím
a na základě toho se rozhodnout. Ale tak daleko to nikdy nedošlo.
Soudce si vyslechl precedenty a argumenty a prohlásil,
že posedlost démonem není přijatelná obhajoba.
V tomto případu a u soudů v USA je to irelevantní. Není to věda,
takže nepřipustí žádné důkazy o posedlosti démony a o ďáblech.
Jim Van Sickle, News Four, Danbury.
Byl jsem zdrcený.
A slyšel jsem, jak moje rodina vzdychá: „Proboha.“
U soudu musíte dát ruku na Bibli a přísahat na Bibli.
Ale to je v pořádku. Kromě toho
nevěří na nic nadpřirozeného nebo v existenci ďábla.
Jak to jako?
Přímo přede mnou
se najednou zvedlo pět nebo šest přítomných katolických kněží,
skoro jako by to měli nacvičené. Odešli a už o nich nikdo neslyšel.
A církev se od té doby už k tomuto případu nevyjádřila.
Cítil jsem se opuštěný.
Neměl jsem možnost říct celou pravdu.
Ale oni by nikdy pravdu nepřipustili, takže...
Cítil jsem se ztracený. Co si teď počneme?
Zítra pokračuje soudní proces v Danbury.
Pro obhajobu se tento případ stal velmi obtížným.
Protože existovaly podepsané policejní výpovědi jeho sester,
které viděly, jak Arne pobodal Alana. A obhajoba nemohla říct:
„Udělal to kvůli posedlosti démonem.“ Zbývalo jim jen: „Bodnul ho.“
Martin Minnella mi řekl, že můžeme použít jenom sebeobranu:
„Takovou obhajobu u soudu předložíme.“
Nevinen z vraždy prvního stupně. Neúmyslné zabití.
Problém je, že odplata nemůže být sebeobranou.
Jinými slovy, když na vás někdo zaútočí,
můžete ho bodnout jednou, dvakrát, ale ne několikrát.
Protože když to uděláte...
nemůžete použít argument sebeobrany.
Najednou argumentovat, že šlo o sebeobranu,
když to tak netvrdili od samého začátku,
bylo rozhodně neobvyklé.
Jenom tak jsem se mohl vyhnout 25 letům až doživotí.
Musel jsem vypovídat.
Ale bylo těžké před soudem vypovídat. Nepamatoval jsem si, co se stalo.
A to jsem jim řekl.
Všichni měli za to, že je to z mnoha důvodů velmi nešťastný příběh.
Ale zároveň jsme tu měli mrtvou oběť
a někoho, kdo ji zabil. Bylo potřeba dosáhnout spravedlnosti.
VERDIKT, 24. LISTOPADU 1981
V rodině panovalo napětí.
Moje sestra se děsila toho, že ho shledají vinným z té vraždy
a že stráví zbytek života ve vězení.
Přivedli mě do soudní síně. Místnost byla plná lidí.
Vešel soudce a od předsedy poroty obdržel verdikt.
Byl jsem nervózní a vyděšený.
Rozsudek byl takový, že jsem nevinný z vraždy prvního stupně,
ale vinný z neúmyslného zabití prvního stupně.
Pak došlo k vynesení rozsudku.
Slova soudce Callahana si pamatuju dodnes.
„Nemám jinou možnost, než vám udělit nejvyšší možný trest.
Deset až 20 let ve vězení s maximální ostrahou.“
Když jsem si vyslechl ten rozsudek, Debbie vyskočila a řekla soudci:
„Callahane, jste zvrácenej. Jste šílenej.“
A pak s brekem vyběhla ven.
Když jsem odcházel od soudu,
Debbie se prodrala skrz kameramany a běžela za mnou, aby mi dala pusu.
Řekl jsem jí: „Chci, abys žila svůj život. Nevím, jak dopadne ten můj.
Aspoň budeš mít pořád život.“
Začala plakat: „Ty mě nemiluješ.“
Odpovídám: „Miluju. Proto ti dávám svobodu.“
A ona na to: „Ne, nikdy tě neopustím.“
Tvrdím to už od samého začátku.
Arne je nevinný.
Doslova si prošel peklem.
Máma z toho byla vážně rozrušená.
Věděla, že byl posedlý démonem.
Nebyl to násilnický člověk.
Bylo jí Arna šíleně líto.
Chtěla jeho příběh dostat do světa.
Chtěla lidem říct pravdu, aby věděli, co se děje.
Díváte se na matku kdysi posedlého dítěte. Chce se s námi podělit o svůj příběh.
- Dobrý den. - Jsme rádi, že jste tu.
- Jak se teď daří Davidovi? - Už není posedlý. Už v něm není ďábel.
- Jistě. Je naprosto normální? - Je naprosto normální a...
- Arne má stále spoustu problémů. - Tento mladý muž je nyní ve vězení.
Odpykává si deset až 20 let ve vězení za neúmyslné zabití.
Kvůli něčemu, za co není vůbec zodpovědný.
Po soudním procesu se moje matka vydala... Do Hollywoodu.
Letěli jsme tam tryskáčem.
Limuzína nás odvezla na večeři s moderátorem Dickem Clarkem.
Užívala si to. Byla nadšená a nemohla uvěřit tomu, že tohle zažívá.
Ale Ed a Lorraine Warrenovi měli plán.
Řekli nám: „Budou z vás milionáři.“
Warrenovi mi sdělili, že chystají knihu.
Už měli domluveného autora, který jim napsal jejich předchozí knihu.
Přivezli pana Brittla, aby si s námi promluvil.
A pokládali nám spoustu otázek. Ed mu řekl: „Ať je to děsivý.“
Odpověděl: „Řekli mi, že takhle se to nestalo.“
A Ed na to: „Ať je to děsivý. To od nás lidi chtějí.“
Ed a Lorraine Warrenovi se ujali vedení.
Za půl roku k nám Warrenovi dorazili se smlouvami a máma se zeptala:
„Potřebujeme právníka?“ Lorraine jí odpověděla:
„Ne, drahoušku. Agentura Williama Morrise má celé patro právníků.“
To má. Ale ne pro nás. Hájili zájmy Warrenů.
- Dobrý den. - Lorraine, tady je Judy.
- Zdravím. - Jak se daří?
- Dobře, drahoušku. - Už něco víte?
- A o čempak? - O té knize.
- Vše jde báječně. - Dobře, fajn.
Dali jste si s tím takovou práci. Prošli jsme si takovou tragédií.
A ty peníze potřebujeme stejně jako vy.
Matka s otcem obdrželi 4 500 dolarů.
Ale Ed a Lorraine Warrenovi 81 000 dolarů a nějaké drobné.
A filmová série V zajetí démonů jim dál vydělává.
Lorraine mi řekla, že díky téhle smlouvě na knihu ze mě bude bohatý kluk.
A to byla lež.
Warrenovi na nás hodně vydělali.
Když díky vám mohou zbohatnout, udělají to.
Takovou dohodu neodmítnou.
Když si matka uvědomila, že jim naletěla, jak tomu říká...
přestala jim věřit. Ve své práci byli dobří.
Věděli, jak mluvit s lidmi a jak je napálit.
Byli to skvělí podvodníci.
Můj bratr David se kvůli tomu cítil provinile.
Zlomilo mu to srdce, protože věděl, že Arne je nevinný.
Bez Debbieiny podpory bych to celé nikdy nezvládl.
Její podpora mi dala naději.
V roce 1985
jsme se vzali ve vězení.
Vypadala překrásně. Celá zářila.
Těšil jsem se, až ji obejmu. Bylo to úžasné.
ARNE CHEYENNE JOHNSON BYL V ROCE 1986 PROPUŠTĚN Z VĚZENÍ
S DEBBIE GLATZELOVOVOU ZŮSTALI SPOLU, DOKUD V ROCE 2021 NEZEMŘELA
Celá ta věc mi změnila život. Přivedlo mě to víc k náboženství.
Nejsem posedlý. Neprošel jsem si exorcismem,
ale nejsem posedlý a vím, jak se chránit.
Vím, co mám odříkat za modlitby, takže to mám pod kontrolou.
Díky víře jsem silný.
Všechno se zdá v pořádku a život jde dál.
Myslím, že tenhle případ ovlivnil celou moji rodinu.
Všechny to poznamenalo.
Převrátilo nám to život vzhůru nohama a je náročné o tom mluvit.
Uplynulo už víc než 40 let...
ale... změnilo nás to.
A má to dlouhodobý efekt na všechny členy naší rodiny.
Teď žijeme rozptýlení po celé Americe.
Vlastně spolu už vůbec nemluvíme.
Když vidím ty fotky...
Znovu jsem vyděšený a vážně smutný, protože tady vidím 11letého kluka,
který prožíval normální dětství, dokud se tohle nestalo.
Každý den s tím zápasím.
V tomhle příběhu chcete vědět, kdo říká pravdu.
Po smrti rodičů jsme s manželkou procházeli jejich věci.
Máma si vše zapisovala. Měla obsedantně kompulzivní poruchu.
Psala si poznámky na kusy papíru, do kalendáře, na cokoli.
Jednou si zapsala: „Rodina večer dostala medicínu a vše bylo fajn.“
Když jsme se na to zaměřili,
zjistili jsme, že to s tou medicínou bylo vážnější.
Zjistili jsme, že nám do jídla dávala lék Sominex.
A poměrně dlouhou dobu ho dávala celé naší rodině.
Někdo dokáže usnout kdekoliv. Ale vy jste včera kvůli napětí neusnuli?
Vezměte si Sominex a vyspěte se. Sominex rozhodně není návykový.
Vezměte si dvě tabletky pro stoprocentně bezpečný spánek a probuďte se svěží.
Pamatuju si její večeře. Její miska byla vždy oddělená od našich.
Špagety jsme vždy jedli ze společného hrnce.
Měla svůj talíř. „Nechceš ještě, mami?“ „Ne, díky.“
Myslím si, že matka používala Sominex, aby mohla nás kluky a tátu kontrolovat.
Když jsou na konci dne všichni unavení a vyčerpaní,
všichni budou odpočívat a sedět. Žádné problémy.
Ale Sominex má na lidi dlouhodobé účinky.
Změny nálad, přibírání na váze a halucinace.
Je klidně možné,
že můj bratr David toho za ta léta požil víc než dost
a začal mít halucinace.
Zabiju tě.
Ježíš chcípne v pekle.
Nebo si to aspoň myslel.
Oddělám tě, ty sráči.
David, Arne, můj bratr Alan...
Všichni byli nakonec oběti.
Máma by nás nikdy nezdrogovala.
Máma se o nás dobře starala.
Pravdou je, že když mi bylo 11 let,
byl jsem posedlý démonickým duchem. Tak by se to asi dalo nazvat.
Taková je pravda. Nemám nejmenší důvod o ničem lhát.
Stejně jako táta kupuju harampádí a opravuju ho.
Je důležité se zabavit. Pořád něco dělat.
Protože kdo si hraje, nezlobí.
Překlad titulků: Jakub Doležal