BROOKFIELD-SAGEN BESAT BARN TALER VULGÆRT
FILMEN INDEHOLDER GENSKABTE SCENER UD FRA VIRKELIGE BEGIVENHEDER
Nej!
Jeg er din mor.
Og du er et røvhul.
ALLE LYDOPTAGELSER OG FOTOS ER ÆGTE
Det, vi har her, er en konfrontation mellem det gode og det onde,
og det onde valgte Connecticut.
Jeg hedder David Glatzel.
Da jeg var 11, var jeg besat af djævlen.
En bizar retssag starter i morgen i Danbury.
Det handler om en dæmonisk besættelse.
Det vil teenagerens advokat forsøge at bevise.
"Hvorfor er jeg her?" "Du har lige dræbt din ven."
Manden, der blev anholdt for mord, siger,
at han vil erklære sig uskyldig.
Han var nemlig besat af djævlen, da han begik forbrydelsen.
"Helt ærligt?
Der var druk og knivstikkeri?
Det er en oplagt sag. Det er latterligt."
Historien begynder i huset for enden af denne indkørsel,
hos et par i Brookfield,
hvis 11-årige søn begyndte at opføre sig underligt.
Rejs dig!
Jeg kan ikke lide at blive husket som den besatte 11-årige.
Nu skal du dø.
Men jeg lever med det.
- Du kan ikke skade Guds barn. - Jesus skal dø i helvede.
Jeg har aldrig talt med nogen om det her.
Det er en mørk hemmelighed.
Fadervor, du som er i himlene...
Giv os i dag vort daglige brød...
I skal dø!
Amen.
FAMILIEN GLATZELS HJEMMEVIDEOER
Jeg vil gerne fortælle min historie
om besættelsen og drabet
og Arne Johnson.
Jeg vil sikre mig, min familie bliver beskrevet
så sandfærdigt, som de fortjener.
Visse har opdigtet historier,
og det er jeg ikke glad for, så det skal sættes på plads.
Da jeg var 11 år, var jeg en stille dreng.
Livet var godt.
Jeg legede med mine brødre. Den bedste tid i mit liv.
Jeg var den mellemste af drengene.
Typisk mellembarnssyndrom.
DAVIDS BROR
Carl er min storebror.
Han var ikke den nemmeste bror i verden.
Han kunne være en idiot.
Han var en plage.
Alan var anderledes dengang.
ÆLDSTE BROR
David og jeg hjalp min far i garagen,
men Alan ville ikke blive beskidt,
så han blev hos min mor.
Han kunne bage en god kage,
men han er bare anderledes end os.
Jeg vil ikke kalde os en kernefamilie.
Men vi var så normale som muligt.
Det startede, da min søster Debbie fandt et hus i Newtown.
Hun ville flytte sammen med sin kæreste, Arne.
Debbie og jeg glædede os til at flytte sammen.
Vi havde planer om at blive gift det følgende forår.
Vi kunne ikke vente.
2. JULI 1980
Den 2. juli fandt Debbie et rigtig dejligt hus til leje i Newtown.
Jeg var ked af, de skulle flytte.
Du er 11, det er din søster.
Jeg og mine ældre brødre, Alan og Carl,
skulle hjælpe dem med indflytningen.
Det var et underligt hus.
Der var bare noget sært ved det.
Jeg gav mine brødre en opgave.
David gik ind i soveværelset.
Jeg gav ham en kost og bad ham om at feje.
Jeg efterlod ham alene.
Og så tog jeg selv fat med at skure og gøre rent.
Efter et stykke tid kom David løbende ud.
Han var helt fra den, og jeg vidste ikke hvorfor.
David sagde: "Mor, jeg vil hjem."
Hun sagde: "Ikke nu. Vi skal være færdige her først."
"Jeg vil hjem nu."
Jeg ville bare væk fra huset, så langt væk jeg kunne.
Og jeg fortalte ingen hvorfor.
Vi tog hjem og spiste, og alt var fint.
Min mor var en god kok. Hun var ungarsk
og italiensk, så hun kunne lave mad.
Men David havde en dårlig dag. Noget generede ham.
Jeg spurgte: "Hvad er der?"
Jeg husker, jeg sad ved bordet
og begyndte at forklare, hvad der var sket.
TIDLIGERE PÅ DAGEN
Jeg var alene på værelset.
Jeg kunne føle noget.
Så blev jeg kastet baglæns ned på sengen.
Jeg så et syn.
Det lignede djævlen fra et halloween-kostume.
Hans øjne var sorte, helt sorte, ligesom to stykker kul.
Det skræmte mig.
David sagde: "Så begyndte ånden at tale."
Jeg spurgte David: "Hvad sagde den til dig?
Den sagde: "Pas på."
"Passe på hvad?"
Han svarede: "Den vil have min sjæl."
Han sagde: "Han siger hele tiden, han vil tage mig.
I må hjælpe mig."
Jeg spurgte: "Dave, har du rørt noget i medicinskabet?"
Han sagde: "Nej, det passer."
Først troede vi ikke på ham.
Min mor tænkte bare: "Klokken var mange.
Det var en drøm."
Judy sagde: "Det er nok nu.
Jeg synes, vi skal gå i seng og sove, så taler vi om det i morgen."
Senere den nat fik jeg en underlig følelse.
Jeg så et syn.
Noget kom.
Jeg begyndte at blive bange,
for jeg kunne se den komme tættere på huset.
Noget holdt øje med mig.
Jeg så en figur.
Da jeg så efter...
...var den væk.
Jeg blev liggende med åbne øjne det meste af natten.
Judy var bekymret for David.
Så hun ringede til fader Dennis for at fortælle ham, hvad der skete.
Hun spurgte ham, om han ville velsigne huset.
Vær velsignet.
Min mor var religiøs.
Hun insisterede på, at vi blev konfirmeret som katolikker.
Vi troede på Gud og djævelen.
Da fader Dennis ankom, havde han hellig olie og vievand med.
Og noget røgelse.
I Faderens, Sønnens og...
Med det velsignede han hele huset, alle værelser, ovenpå og nedenunder.
Vi troede, det var overstået.
Jeg beder alt det onde...
Men det var kun begyndelsen.
Åh gud!
Klokken tre om natten.
Pludselig hørte vi David skrige:
"Han kommer og tager mig. Han vil straffe mig."
Huset rumlede.
Det var en overdøvende larm.
Det lød, som om en ufo landede på taget af huset.
Vi skulle i hvert fald vide, det var der.
Lysene begyndte at blinke.
Man kunne høre glas, der blev smadret.
David var hysterisk og skreg:
"Han er her. Han er over huset."
Han sagde: "Åbn ikke døren. Det er ondt."
Det bankede i mellem 30 og 40 sekunder.
Og så blev alting stille.
Åh gud.
Jeg frøs til is.
Okay, vi har spøgelser.
Og vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre.
Vi måtte have noget hjælp.
På det tidspunkt var vores nabo
meget optaget af tarotkort og den slags.
Hun sagde: "For nogle år siden opsøgte min svigermor en paranormal efterforsker.
Måske kan de hjælpe."
Debbie var parat til alt.
Vi ville ikke lade nogen ånd
eller noget spøgelse drive os ud af huset.
Det var vores hus.
Og hvis der var noget i huset,
skulle det ud med alle midler.
Vores gæster i aften har i deres 32 år som spøgelsesjægere
efterforsket over 3.000 sager om hjemsøgte huse og dæmonisk besættelse
og har deltaget i adskillige eksorcismer rundt om i verden.
Hør godt efter og tænk, hvad I vil.
Vi repræsenterer hermed spøgelsesjægerne Ed og Lorraine Warren.
Jeg var så stolt af mine bedsteforældre.
Jeg så dem i avisen eller i fjernsynet,
og det var så sejt.
Men på den anden side var jeg også den sære dreng,
fordi jeg havde uhyggelige bedsteforældre.
Sandheden er den, at jeg ikke vågnede en dag og sagde:
"Jeg vil være dæmonolog."
Jeg blev født som dæmonolog.
Som dreng spurgte jeg nonnerne og præsten:
"Hvad er der med spøgelser og det overnaturlige?
Findes der dæmoner?"
Og katolicismen lærer os jo, at disse ting er virkelige.
Min bedstemor havde en anden baggrund.
- Jeg hører latter, og jeg kan... - Latter?
- Jeg forstår det ikke helt. - Er det en mand eller en kvinde?
Jeg forstår ikke, hvorfor I ikke kan høre det.
Det er så utrolig højt herinde.
Han sagde: "Man skal jage tigre der, hvor tigrene er."
Gå mod lyset, Charissa.
Jeg er her for at hjælpe dig.
Men de opnåede ikke berømmelse før...
En ung mand myrdede med koldt blod
sin far, mor, fire brødre og søstre,
fordi stemmerne bad ham om det.
Baseret på den frygtelige historie, følger en bestseller og en film,
Amityville Horror.
Lorraine og jeg har været i hundredvis af hjemsøgte huse,
og vi har talt med mange mennesker overalt.
Og på en skala fra et til ti, må jeg sige, at Amityville var en tier.
Amityville Horror fik en international succes.
Det var der, mine bedsteforældre blev verdensberømte.
Og det bliver nummer to.
Det er pudsigt, at noget forfærdeligt kan blive til en velsignelse.
Tak, mr. Warren.
Og det hjalp mange familier bagefter.
Vi modtager mange breve fra folk,
der skriver til os om deres problemer.
Og adressen?
Det skal adresseres til Ed og Lorraine Warren.
Postboks 41,
Monroe, Connecticut 06468.
Debbie ringede til Warrens.
Ed svarede.
Debbie spurgte ham, om de kunne hjælpe.
Ed spurgte: "Har David set en læge?"
"Nej."
Han spurgte: "Må jeg tage en læge med?"
De ankom i en Chevy Chevette.
Ed var en rigtig rar mand.
Han var beroligende og selvsikker.
Vi følte os tryggere.
Lorraine var helt utrolig mild,
og hun udtrykte sig meget præcist.
Judy sagde: "Åh gud.
Jeg er så glad for at møde jer."
Lægen trak David til side og målte hans blodtryk og den slags.
Han fik en psykisk evaluering, der viste sig at være helt normal.
Dr. Tony sagde aldrig, at jeg havde en skrue løs eller noget.
Han sagde, jeg var normal.
Ed og Lorraine var forsigtige over for os.
De stillede os nogle spørgsmål for at få mere at vide.
FØLGENDE SAMTALE BLEV OPTAGET...
Okay.
... MELLEM WARREN-PARRET OG FAMILIEN GLATZEL I SOMMEREN 1980
David, giv mig dit fulde navn.
- David Michael Glatzel. - Og hvor gammel er du?
- Tolv. - Tolv år gammel.
Hvad tænker du om alt det her?
Du vil have, det skal stoppe, ikke?
- Vil du have, det bliver ved? - Nej.
Nej. Godt.
Der skete en voldsom ting.
- Det fortalte Lorraine. - Mere end én.
Åh gud, det varede hele natten.
Det var altså med andre ord en meget hektisk nat.
Ja, men vi kan ikke klare mere.
Vi lyver ikke. Vi har brug for hjælp.
Vi vil af med det her.
Min mor håbede inderligt på, at de ville komme og trylle det væk.
Hun ville have familien igen.
Hun ville leve det liv, vi levede før.
Folk fortæller os forfærdelige historier,
men vi skal selv opleve det, før vi godtager det.
Vi skal se det og mærke det.
Vi skal være sikre, før vi siger: "Ja, det her hus er hjemsøgt."
Han talte om Davids sjæl i dag.
Hvad sagde han?
Han siger bare, han vil have min sjæl.
Er han her nu?
Ed sagde: "Lad os kalde det frem.
Hvis det er så mægtigt, skal det vise sig for os."
Jeg får det til at manifestere sig gennem religiøs provokation.
Som kristen bruger jeg navnet Jesu Kristi.
Jeg bruger vievand og et krucifiks.
Det kan virke dramatisk,
men det er den metode, eksorcister og dæmonologer bruger.
Jeg provokerer, indtil jeg kan se fysiske manifestationer.
Ed sagde: "Hvis du har magten,
skal du banke i bordet tre gange."
Og pludselig...
Bang, bang, bang...
Det lød, som om nogen hamrede på gulvet med en forhammer.
Hele køkkenet begyndte at ryste.
Lysene flimrede. Alle følte det.
Ed så på David og spurgte: "Skræmmer det dig?"
David sagde: "Ja, for han vil skade mig.
Jeg taler til jer, og I er her,
så vi bliver alle straffet."
På det tidspunkt gik Lorraine rundt.
Når jeg går ind i et hjem, opfanger jeg
vibrationer, mens jeg går rundt i alle husets rum.
Der er en lov om tiltrækning.
Ånden bliver tiltrukket af et bestemt familiemedlem.
Hun lænede sig mod ham og hviskede:
"Der står en stor, mørk masse ved siden af den lille dreng.
Den er ond."
Vi syntes, det var underligt.
Vi kunne intet se.
Ed og Lorraine talte med mine forældre.
"Det er ikke et spøgelse, men en dæmon."
Det skræmte mig.
Hele familien var bange. Vi anede ikke, hvad der foregik.
Min bedstefar havde den idé,
at hjemsøgelser forløb i fem trin.
Først en invitation.
Nogen gør et eller andet,
der lader det paranormale få fodfæste.
Det kan være et Ouija-bræt eller en seance.
Så sker der en indtrængen.
Det vil sige, at ånderne er i hjemmet,
men helt adskilt fra dig.
Det kan være en ånd fra en elsket person, der vil i kontakt med dig.
Det er normalt.
Så har man undertrykkelsen.
Det er, når en ånd begynder at overtage din frie vilje.
Du udviser meget mørkere impulser og en meget mere negativ adfærd.
Og i meget sjældne tilfælde går det videre til fuld besættelse.
Det er der, hvor du forsvinder. Du har ingen kontrol.
Din krop er blevet overtaget af noget andet.
Ed følte sig overbevist om, efter det første møde,
at David var i undertrykkelsesstadiet.
Ed forklarede,
at dæmonen ville få David til at opføre sig helt anderledes.
Den ville styre hans tanker og sende budskaber gennem ham.
Han ville blive mere aggressiv.
Ed Warren havde set det mange gange før.
Han sagde: "I skal kontakte kirken."
Min mor sagde: "Det har vi gjort. Vi har prøvet."
Så sagde Ed: "Nej, jeg vil hjælpe jer med det.
I skal begynde at dokumentere det her,
så vi kan fremlægge flest mulige beviser over for ærkebiskoppen.
Så vil ærkebiskoppen af Bridgeport tage en beslutning om,
hvad vi har med at gøre."
Jeg tænkte: "Det her sker bare ikke.
Det sker kun i tegnefilm og film."
Ed og Lorraine advarede os om, hvor alvorligt det var.
"Tag det ikke let.
Beskyt jer selv.
I ved aldrig, hvornår det sker."
Min mor tog vores lydbåndoptager.
Min søster købte et polaroidkamera, der fremkalder billeder.
Fra da af begyndte vi at dokumentere alt.
Der var sommerferie fra skolen.
Godaften, mine damer og herrer...
Ingen kunne sove.
...to republikanske kandidater stiller op
til USA's præsidentvalg.
Tidligere guvernør i Californien, Ronald Reagan...
Vi skiftedes til at holde øje med David.
Uanset hvad vi mener om det,
er det vores ansvar at bevare verdensfreden.
For ingen andre kan gøre det. Vi kan ikke fortsætte...
Men så begyndte David at opføre sig ret underligt.
David!
Åh gud.
FØLGENDE BILLEDER OG LYDOPTAGELSER
BLEV TAGET AF FAMILIEN GLATZEL I AUGUST-SEPTEMBER 1980
Hallo.
I skal dø nu!
Hvem og hvad er du?
- Det rager ikke dig. - David.
Mor er her. Kom, rejs dig.
Kom så.
Forlad min søn!
- Nej! - Jeg er din mor.
Og du er et røvhul.
Nu skal du dø!
Hold op med det!
David, rejs dig op! Du godeste...
Hent præsten.
- Få ham til at komme nu. - Kom ud af min søn!
- Nej! - Lad drengen være.
Her...
- Jeg har fat i hans arme igen. - Din skide pikslikker.
Begynd at bede. Fadervor, du som er i himlene...
Komme dit rige, ske din vilje som i himlen således også på jorden.
Giv os i dag vort daglige brød, og forlad os vor skyld,
som også vi forlader vore...
- Det var skræmmende. - Forlad ham.
For pludselig begyndte han at skrige og slå,
og der var ingen.
På et tidspunkt filmede vi ham,
mens han holdt hænderne om noget.
Noget kvalte ham, og han forsøgte af alle kræfter at fjerne
de her usynlige hænder.
Forlad denne dreng.
Det løb os koldt ned ad ryggen.
Det var meget skræmmende, og vi kunne ikke håndtere det.
Jeg blev kvalt.
Men så husker jeg ikke mere.
Jeg ved ikke, om jeg besvimede.
Ingen kunne svare på det.
Det var mentalt drænende for alle.
Men det blev bare gradvist værre.
Han var fysisk voldelig.
Han prøvede at kvæle min mor og søster.
Det varede et par minutter eller timer.
Vi skiftedes til at sove.
Vi ville ikke være isoleret.
Hvis vi var alene, steg risikoen for at blive angrebet.
Hele familien blev fysisk angrebet.
Vi bad konstant.
Vi bad højt, så det måske ville forsvinde.
Det sværeste for min mor var,
at min far ikke støttede hende i det her.
Hun var alene.
Min far mente bare, at David havde et psykisk problem.
Han troede ikke på os.
Så han holdt sig for sig selv.
Han havde to jobs, så han kom kun hjem og sov.
Før spiste vi altid sammen som familie,
men nu var han næsten ikke hjemme.
Det tog min far noget tid, før han åbnede øjnene.
Men ... så var det desværre for sent.
Min mor ringede til Warren-parret og fortalte dem om situationen.
Jeg er din mor.
Og du er et røvhul.
Hold op med det!
- Han ved ikke, hvad han gør. - Blinker han?
Nej, slet ikke.
Hans øjne bevæger sig ikke.
Hvis han var bevidst, ville han blinke.
Mener du, han var bevidstløs, da han gjorde det?
Ja, det ville jeg tro.
Ed og Lorraine fortalte os, at David var besat.
Efter besættelsen
er det endelige mål at ødelægge familien og så døden.
Du bliver dræbt eller...
En anden person bliver dræbt.
Det sker.
Han stod bag Alan med den her og sagde: "Jeg hader alle.
Hvis nogen kommer nærmere, slår jeg dem ihjel."
Min mor gik omgående i panik.
Hun tænkte, hendes søn ville slå sig selv ihjel
eller begå mord.
Hun sagde: "Vi må stoppe det nu."
Ed sagde: "Det skal uddrives."
Det var nok det mest skræmmende.
Vi er ligesom det overnaturliges politi.
Vi skal føre skurkene til kirken.
De skyldige til eksorcisten.
Derfor siger jeg,
når de dæmoniske ånder bruger beskidte tricks,
så skal du gøre det samme.
Kirken uddeler ikke eksorcisme som slik.
Jeg vidste ikke, der var så meget papirarbejde i det.
Det er alvor.
At opnå en eksorcisme i den romersk-katolske kirke
er ikke nødvendigvis nemt.
Og især ikke på Ed og Lorraines tid.
Mange præster nægter at beskæftige sig med det
eller røre ved de onde kræfter.
De vil ikke træde ind i de hjem.
Så folk henvender sig til folk som Ed og Lorraine,
fordi deres præst har afvist dem.
Men det er en pligt som præst.
Det er din mission at hjælpe de mennesker.
At vokse op i den romersk-katolske kirke
med engle og djævle...
Disse ting er forankret i trossystemet.
Men jeg havde altid betvivlet disse åndelige kræfter,
så jeg var ret interesseret i at komme til bunds i sagen.
Folk kan grine ad idéen om spøgelser
og hjemsøgte huse og dæmoner.
Men djævelen findes.
Der findes mange djævle,
og skepsis er noget, som djævelen benytter sig af.
I Jesu navn!
Kom ud!
At arbejde med Warrens var både underligt og spændende.
Jeg så, hvor farligt det kan være.
Kirken indså, på baggrund af beviserne,
at det var ægte, og vi skulle bruge hjælp.
En kardinal fra den katolske kirke ankom.
De klæder sig helt i rødt, og han kørte også en rød Porsche.
Der er gode tider i kirken.
Han mødte familien.
De besluttede, at det her var noget, der skulle løses.
2. SEPTEMBER 1980 EN MÅNED SENERE
Den katolske kirke gav os tilladelse til at udføre en mindre eksorcisme.
De inviterede os til St. Joseph's i Brookfield.
Jeg troede ikke, der kunne ske noget, for vi var i Guds hus.
Fader Virgulak advarede os og sagde: "En eksorcisme
kan være så intens, at man kan dø af det."
Det gjorde os bange.
- Men vi havde intet valg. - Lad os alle bede.
I Faderens, Sønnens og Helligåndens navn.
Det begynder ligesom en messe.
Fadervor, du som er i himlene! Helliget vorde dit navn...
Jeg husker bare at være i kirken.
De bad, og så husker jeg ikke andet.
Giv os i dag vort daglige brød, og forlad os vor skyld...
Pludselig blev der iskoldt i rummet.
Vi indså, der var noget galt.
Hellige Maria, Guds Moder! Bed for os...
Hurtigt efter begyndte David at ændre adfærd.
FAMILIEN GLATZELS LYDOPTAGELSER
Han begyndte at knurre og hvæse og kalde præsten navne.
Din fede svinekotelet.
Du skal dø.
David rystede og skælvede.
Ansigtet ændrede sig.
Man kunne se hans krop vride sig.
Fuck jer og det her pis!
Så løsrev han sig og angreb fader Virgulak,
så vi måtte holde ham nede.
Jeg kan huske, at jeg holdt hans ben.
Ed Warren holdt om det andet.
Tiden er kommet med så stor...
Han bøjede sin krop i helt umulige positioner.
Mens jeg holdt ham, sagde jeg, Jesus elskede ham.
Du er svag. Jesus er meget stærkere end dig.
Du... Du er så svag.
Det er Guds barn. Du kan ikke skade Guds barn.
Jesus skal dø i helvede.
Mor elsker dig.
Den vidste, at det var det sidste slag.
- Kom med et krucifiks. - Det er velsignet.
Arne havde taget krucifikset og lagt det på hans pande.
Jesus er her.
Det sydede.
I vor Herre Jesu Kristi navn...
Hans tunge svulmede så meget op,
at han ikke kunne trække vejret.
Han blev blå.
Alle råbte: "Vi må stoppe!"
Du føler dig hjælpeløs og tom.
Jeg råbte af mine lungers fulde kraft:
"Lad den lille knægt være. Tag mig.
Jeg er her. Tag mig."
Pludselig følte jeg mig helt kold.
Iskold.
Lorraine sagde: "Åh gud. Hvad har du gjort?"
Ed sagde: "Det kan du ikke."
Man udfordrer aldrig nogen form for dæmonisk ånd.
Men han prøvede bare at hjælpe David.
Min bedstefar sagde:
"Det må du ikke sige.
Det åbner bare døren for, at du kan blive angrebet."
Han havde ret.
Men vi følte, at det var overstået.
David blev befriet.
Jeg kan huske, at jeg var glad.
Jeg brugte meget tid på at lege udenfor.
Jeg prøvede at være familiens gode dreng.
Min mor bagte.
Hun ville glæde os.
Vi tænkte, at vi ville få en ny start.
Men sådan gik det ikke.
POLITIET I BROOKFIELD
Jeg vidste, at der var noget mærkeligt,
noget dæmonisk, der angiveligt foregik hos den familie.
Nogle af betjentene havde fået støjklager.
Jeg var på vagt,
og Ed og Lorraine Warren ankom til stationen på Grays Bridge Road.
Ed Warren præsenterede sig selv som dæmonolog
og Lorraine Warren som synsk.
Lorraine var oprevet.
Hun fortalte mig,
at under en eksorcisme
havde Arne Cheyenne Johnson bedt djævlen
om at forlade David Glatzel og tage ham.
Det var Lorraine meget gal over.
Hun sagde: "Det var en fejl. Det skal man aldrig gøre.
Han ved ikke, hvad han er oppe imod."
Hun sagde: "Jeg ser alvorlige skader eller død med en kniv."
Hun ville advare os om en forbrydelse.
Jeg vil gøre det klart. Hun sagde:
"Jeg ser det her som synsk."
Hun var meget saglig. Hun så ikke bizar ud.
Hun opførte sig ikke bizart.
Jeg følte, hun fortalte mig noget, som hun oprigtigt troede på,
og for hende var det virkeligt.
Og sandelig... Det var virkeligt.
Min søster fik et job på hundekennelen i Brookfield.
Hun boede sammen med Arne.
Jeg er hundefrisør.
Min chef hed Alan Bono.
Arne og jeg blev venner med ham.
DEBBIES CHEF
Arne og jeg fik en lejlighed.
Den hørte med til jobbet.
Vi var virkelig glade for at kunne leve sammen.
Vi kunne puste ud og lade tingene falde til ro
efter alle de prøvelser, vi havde været igennem.
Vi følte os lettede og tænkte: "Det er endelig slut.
Nu kan vi få lidt fred."
Husk, at når du udfordrer det dæmoniske,
så reagerer det ikke altid lige på det givne tidspunkt.
Det venter, til du er allermest sårbar,
og så slår det til.
16. FEBRUAR 1981 FEM MÅNEDER EFTER EKSORCISMEN
Jeg havde det ikke så godt den morgen.
Jeg følte mig sløj.
Vi kørte til Bridgeport og hentede mine søstre,
for vi havde planer for den weekend.
Vi mødtes med Alan Bono til frokost, og vi fik et par glas vin.
Men vi lagde mærke til, at Alan blev en smule beruset.
Jeg vendte mig om mod Debbie og sagde:
"Jeg synes, det er bedst at gå nu
for pigernes skyld."
Der skete ikke noget slemt, men han var lidt højrøstet,
og det var upassende over for mine søstre.
Vi gik ned ad trappen.
Og så husker jeg ingenting bagefter.
Klokken var syv eller otte om aftenen.
Og så ringede telefonen.
- Hallo? - Min søster græd i telefonen.
Før hun sagde noget, havde jeg en vision om en mand...
Død.
David, hent mor!
Så hørte jeg min mor skrige, og jeg tænkte: "Åh gud."
Hun sagde til min far: "Ind i bilen. Vi må hen til kennelen."
David fortalte mig, at Alan Bono var død.
"Hvordan? Hvad taler du om?"
David sagde: "Arne Johnson er besat.
Af dæmonen. Han dræbte ham."
Jeg blev ringet op af centralen angående et knivstikkeri.
Jeg tilkaldte assistance.
Deborah Glatzel fortalte de ankomne patruljeenheder,
at Arne og Allen havde drukket.
Der var opstået et skænderi inde i lejligheden,
og det blev til et slagsmål.
Det endte uden for på græsplænen cirka fire meter fra entrédøren.
Under slåskampen trak Arne en kniv frem, som han havde i en skede,
og så stak han Alan Bono gentagne gange.
Alan Bono blev dødeligt såret.
Debbie Glatzel var meget fortvivlet.
Hun sagde, at Arne var gået ind i skoven,
og at hun mente, han var på vej til familiens bopæl
på Oak Grove Road, som ikke var langt væk.
Jeg så bare Arne for mig.
Jeg kunne se ham nærme sig mit hjem.
Og så vidste jeg omgående, at Arne var besat af djævlen.
Min bror gik i panik.
Vi begynder at skubbe skrivebordet hen mod døren.
Vi spærrede døren med et skrivebord, fordi han sagde:
"Han slår mig ihjel."
Jeg havde aldrig været bange for Arne Johnson.
Aldrig.
Men da David fortalte mig, han var besat,
var jeg hunderæd.
Den ambulancefører, der havde kørt Alan på hospitalet,
så en mistænkt, der passede på beskrivelsen.
Han ringede til politiet, og de tog ham i varetægt.
Hvis det ikke var for ambulanceføreren, kunne jeg eller min bror David være døde.
POLITIET
Jeg tog imod Arne Cheyenne Johnson.
Jeg tog hans fingeraftryk og læste ham hans rettigheder.
Han så ikke ud til at være et godt sted.
Han var usoigneret. Det virkede underligt.
Jeg var for træt til at stå op. Jeg sad på en bænk.
Jeg spurgte ham: "Hvorfor er jeg her? Hvad sker der?"
Han svarede: "Du har lige dræbt din ven."
Jeg sagde: "Nej."
Jeg troede ikke på det og sagde: "Det passer ikke.
Alan har det helt fint."
"Nej, han er død, og du dræbte ham."
Han hverken græd eller angrede.
Han forstod simpelthen ingenting.
Han kunne ikke huske noget om mordet.
Jeg er harmløs.
Totalt Jeg er aldrig blevet anholdt for noget.
Så jeg sagde til politiet:
"I har fat i den forkerte person."
BROOKFIELDS POLITI
I David Glatzels tilfælde, da Arne Johnson blev besat,
efter han udfordrede den dæmoniske ånd,
så kan det ske.
Jeg har læst om det, og det kaldes "transmigration."
Det sker, når en djævelsk ånd overføres fra en besat person
til en anden under eksorcismen.
En advokat i Connecticut vil bevise, at hans klient ikke er skyldig i mord,
fordi den 19-årige tiltalte hævder,
at han var besat af djævlen.
Den 19-årige Arne Cheyenne Johnson, der ikke er kendt af politiet,
sigtes for at have dræbt sin udlejer, Alan Bono.
Han påstår, han var besat af dæmoner og ikke kan huske noget.
Hans kæreste Deborah Glatzel, som var til stede,
og hvis bror siges at være besat,
fremlagde sin version.
Jeg så ikke knivstikkeriet, selvom jeg var der.
Hvad så du?
Bare en masse håndgemæng.
Hvad så?
Og så brød helvede løs.
Debbie følte, det ville blive bevist.
Hun følte sig meget sikker på, at vi kunne bevise dæmonisk besættelse.
Efter det, vi havde oplevet,
burde alle kunne se, at djævlen findes.
Johnsons advokat, Martin Minnella, nævnte ikke dæmoner i retssalen.
Indtil vi har resultaterne af vores egen patologs rapport
og obduktionen, kan vi kun vente.
Jeg troede ikke på det paranormale,
så før jeg blev for dybt involveret, besluttede jeg at researche det.
Ed og Lorraine Warren sagde til mig:
"Det var ikke Arne Johnson selv.
Det var dæmonen, der overtog Arnes krop
og dræbte Alan Bono."
Min partner mente, de var kvaksalvere.
Han sagde: "Hold dig langt væk fra sagen."
Men jeg ville høre mere.
Udenfor ligner det et sjovt, lille hus.
Men indenfor ligner det noget fra en Hollywood-gyserfilm.
Det er et museum for paranormal aktivitet,
og ifølge Ed og Lorraine er genstandene ægte.
Du er et sted lige nu, som måske huser...
...de allerfarligste ting af overnaturlig karakter i verden.
I et kælderrum havde de en hel masse genstande,
inklusive en dukke, som de bad mig om aldrig at røre ved.
Dukkens navn var Annabelle, tror jeg.
De afspillede nogle bånd.
Bliv der!
- Nej! - Jo!
Bliv der!
De viste mig alle de beviser, de havde.
Åbn øjnene, David.
Og for mig virkede det meget troværdigt.
Jeg troede på historien.
Jeg troede på forsvaret.
Og jeg troede også, der nok ikke var nogen anden advokat,
som turde at repræsentere ham med dette forsvar.
"Djævelen fik mig til det."
Det er netop det, Martin Minnella vil prøve at bevise,
når hans klient skal i retten.
Vores forsvarsstrategi er noget,
som er blevet brugt i England.
Det er aldrig blevet brugt i USA, nemlig dæmonisk besættelse.
Sigtelsen mod Arne Johnson, der boede herinde,
forventes den 19. marts.
Der har været tre sager i England.
En for brandstiftelse, en for voldtægt.
I begge sager lød dommen "ikke skyldig på grund af dæmonisk besættelse."
I min 15-årige journalistkarriere,
var det her min mest bizarre historie.
Lorraine og Ed Warren,
som er kyndige i alle okkulte emner.
De hævder, at der var en dæmonisk ånd inde i Johnson,
der drev ham til at dræbe.
Spørgsmålet om dæmonisk besættelse, fra en journalists perspektiv,
er forfærdelig problematisk.
For vi kan ikke bekræfte det,
og vi kan ikke afkræfte det.
Det bedste, du kan gøre som journalist, er at finde fakta.
Seks dage efter knivstikkeriet blev jeg præsenteret for Warrens.
Vi havde aftalt, at de skulle give mig nogle lydbånd,
som jeg ville få lov til at spille på de to radiostationer,
hvis jeg ønskede det.
Goddag, det er Mike Allen.
Vi har modtaget nogle ret dramatiske bånd,
der siges at være knyttet til "djævlen fik mig til det"-mordet.
I Faderens, Sønnens og Helligåndens navn.
Forlad denne dreng.
Korset er på din pande. Du kan ikke skade Guds barn.
Jesus skal dø i helvede.
Mor elsker dig.
Og jeg forventede at få en masse opkald fra folk, der sagde:
"Hvorfor i alverden spiller du det?"
De fleste spurgte: "Hvornår kan vi høre det igen?"
Jeg fik post fra hele landet
fra synske og folk fra den paranormale verden,
der tilbød mig deres tjenester.
Så var der skeptikerne, som sagde: "Helt ærligt?
Der var druk og knivstikkeri.
Det er en oplagt sag.
Hvorfor sender du det? Det er latterligt."
Ingen af naboerne på åstedet,
heriblandt en præst, ville tale om det.
Jeg rakte ud til de præster, der deltog i den såkaldte eksorcisme.
Jeg sagde til dem: "Hør her, der er påstande om,
at der under disse ceremonier fløj møbler rundt i lokalet,
og at der blev observeret levitation."
Jeg beder jer bare om at sige: "Det er noget vrøvl. Det skete ikke.
Så kan vi glemme det." Men det ville de ikke sige.
Ed, hvad svarer man en, der siger: "Jeg tror bare ikke på det her."
Bare du ikke er i juryen.
Vi kan bakke sagen op med mange andre sager,
som vi har haft, og bevise uden nogen tvivl,
der fandt overnaturlige ting sted.
Vi ser glade ud.
Det må jeg erkende.
Men det var noget andet bag lukkede døre.
Det er sikkert.
Vi var langt fra den normale kernefamilie.
Min mor var stædig.
Hvis hun ikke fik sin vilje, gik hun amok.
Over for andre prøvede hun at fremstå som en hellig person,
men det var langt fra virkeligheden.
Hun gik slet ikke i kirke før alt det her med David.
Men da Lorraine Warren kom ind i billedet, sagde de pludselig:
"Vi skal gå rundt med rosenkranse."
Den købte jeg ikke.
Jeg var 15 år, da min bror angiveligt var besat.
Jeg har aldrig villet tale foran et kamera,
men sandheden skal frem.
Fordi en uskyldig mand blev dræbt.
Og det skal være djævelens værk?
Det er langt fra sandheden. Det ved jeg alt om.
14. JULI 1980
SYV MÅNEDER FØR DRABET PÅ ALAN BONO
Jeg var udenfor, da Ed og Lorraine ankom.
Ed Warren spurgte: "Hvad foregår der her?"
Jeg sagde: "Jeg tror, de er blevet gale."
Det sagde jeg til Ed.
Jeg vidste ikke dengang, hvad Ed og Lorraines dagsorden var.
Jeg lænede mig tilbage og så på, og det føltes forkert.
Hvad ville du gøre i mine sko?
Da sad i køkkenet for at diskutere.
- Men du kan ikke lide det, vel? - Nej.
De sagde:
"Han kan begynde at bande ad jer og spytte på jer.
Han vil grynte og knurre som en vild."
Jeg tænkte:
"Hvorfor tale om det, når vi sidder der?
Lad dog børnene gå ud først."
Men de ville sikre sig, at vi hørte det, og det gjorde vi.
Du vejleder dem i, hvad de skal gøre.
Hvad gjorde han, når han var en anden?
- Han spyttede og bandede. - Han bandede.
- Ad præsten? - Ja, og ad mig.
Tror du ikke, David fattede det?
Et par dage senere gjorde David det samme,
ord for ord.
- Godt, min dreng. - Skide pikslikker.
Jeg straffer dig!
- David, stop det. - Du fortjener at dø!
- David, rolig. - Du fortjener ikke at leve!
Du skal dø!
Din fede skide kælling.
I starten kom Warren-parret meget.
De kom virkelig tit. I starten kom de vist hver dag.
Mor er her. Kom så. Rejs dig op.
Hver aften havde de kameraerne klar.
- Ud af min søn. - Og mikrofonerne.
- Nej! - Jeg er din mor.
Det blev til et show.
Hold op med det!
Stop! Rejs dig op! Åh gud, hold op!
I stedet for at fokusere på at hjælpe David, så optog de ham.
De kunne have handlet anderledes.
Der var en hændelse en aften,
hvor min mor skreg til David, at han skulle stoppe
og sætte sig ned.
Han kaldte hende alt under solen.
Og pludselig kom min far ud.
- Du fortjener at dø! - David...
Rejs dig op!
Du hører...
Gå derhen og sæt dig!
Han bad ham om at stoppe.
Det er nok! Stop det!
Og ved et mirakel satte djævlen sig ned og var meget stille.
Han lytter da til min far.
Okay, et øjeblik. Giv mig en...
Aftenen for drabet arbejdede min far og jeg udenfor,
og min mor skreg:
"Vi må hen til kennelen. Debbie er hysterisk."
Vi skal af sted.
Debbie sagde: "De var oppe at slås.
Alan blev stukket. Han er derovre."
Jeg så Alan ligge på siden, så jeg gik derhen og vendte ham om.
Jeg var 15 og anede ikke, hvad man skulle gøre og ikke gøre.
Og jeg kan huske, jeg så de fire knivstik.
Han gispede efter vejret, og jeg sagde: "Alan, hold ud."
Tja... Hvad skal man gøre?
Man er handlingslammet. Okay? Det er...
Jeg kan faktisk ikke lide at tale om det.
Jeg vil helst glemme det.
For jeg kunne ikke hjælpe ham. Jeg kunne intet gøre.
Det er trist at se nogen dø sådan.
Jeg tænkte aldrig et sekund, Alan Bonos død var knyttet til David.
Der er intet dæmonisk ved det.
Arne var meget besidderisk over for Debbie.
Der var spekulationer om, at Debbie havde en affære med Alan Bono.
Jeg kan huske, Debbie Glatzel ankom til stationen.
Hun sagde: "Jeg hører rygter om,
at det her drab handlede om et trekantsdrama.
En trekant mellem mig selv, Alan Bono og Arne Cheyenne Johnson.
Men det passer ikke. Jeg havde et forhold til Alan Bono.
Men det er slut, og drabet har intet med det at gøre."
En bizar retssag starter i morgen i Danbury.
Det handler om dæmonisk besættelse.
Jim Van Sickle.
Vil djævelen være til stede i denne retsbygning
i Danbury, Connecticut?
Står han frem i vidneskranken?
Jeg vidste ikke, at retssagen begyndte.
Og den første dag gav mine forældre mig faktisk penge,
så jeg kunne pjække fra skolen og hygge mig.
De var rædselsslagne for, at jeg blev involveret i historien.
For jeg vidste...
...det var pure opspind.
"DÆMONMORDER-SAGEN" BEGYNDER 28. OKTOBER 1981
FAIRFIELD COUNTYS DOMSTOL
DANBURYS POLITI
Familien troede, at Arne ville blive frifundet.
Fordi vi havde præsten med os,
Warren-parret og alle vores beviser,
lydoptagelser, fotografier,
så vi kunne overbevise retten om, at Arne ikke begik drabet.
Han var besat, fordi han udfordrede dæmonen.
Anklagemyndigheden krævede en maksimumstraf,
en domfældelse.
Dette er en sag, som medierne og Warren-parret
har brugt meget tid på at opreklamere
for deres egne økonomiske interesser.
Men for mig er det ren rutine
i det omfang, et rutinemord er muligt.
At komme og sige, det var en gang volapyk,
at vi forsøgte at dække over en simpel mordsag...
Hvis Arne blev dømt for mord, kunne han risikere 25 år til livstid.
FAIRFIELD COUNTYS POLITI
Det var virkelig svært at komme ind i retsbygningen.
Folk måtte stå op.
Ingen vidste, hvad der ville ske.
Men man forventede næsten et slags opgør
mellem Martin Minnella og hans dæmoniske forsvar
og dommer Robert Callahan, som skulle afgøre,
om han ville godtage det.
Det var en brat opvågnen.
Her stod jeg i en retssal for første gang
og risikerede 25 år.
Det var surrealistisk.
Jeg troede på, at min klient ville få sin dag i retten.
Lad juryen vurdere troværdigheden af begivenhederne.
Det handlede ikke kun om at tro,
men om at tro på fysiske beviser og vidneudsagn,
og så beslutte sig ud fra dette.
Men så langt kom det ikke.
Dommeren kiggede på præcedens og sagde,
at dæmonisk besættelse ikke er et acceptabelt forsvar.
Det godtages ikke i USA's domstole.
Det er uvidenskabeligt,
og han behandler ikke en sag om dæmonisk besættelse og djævle.
Jim Van Sickle, News Four, Danbury.
Jeg var knust.
Man kunne høre familien gispe: "Åh gud."
I retten skal man lægge hånden på Bibelen.
Det er okay.
Men derudover tror de ikke på det overnaturlige eller djævelen.
Er det logisk?
Lige foran mig rejste de fem eller seks katolske præster,
som sad der, sig op på samme tid,
som om de havde øvet sig.
De marcherede ud og forsvandt fra æteren,
og kirken kommenterede ikke sagen derfra.
Jeg følte mig forladt.
Jeg fik ikke fortalt hele sandheden.
Men de ville ikke høre den.
Jeg følte mig lost.
Hvad gør vi nu?
Retssagen i Danbury genoptages i morgen.
Det blev en meget vanskelig sag for forsvaret at føre.
Man havde de underskrevne udsagn, som søstrene havde givet politiet,
og de havde set Arne dolke Alan.
Og hvis man ikke kan fremføre, at han var besat af en dæmon,
så er han skyldig.
Martin Minnella sagde, at vi kun kunne gå efter selvforsvar.
Så det blev hans strategi.
Ikke skyldig i overlagt mord. Manddrab.
Problemet er, at selvforsvar ikke betyder hævn.
Med andre ord, hvis nogen angreb dig,
ville du måske dolke ham en gang eller måske to, men ikke flere gange.
For hvis man gør det,
ryger selvforsvaret ud ad vinduet.
Pludselig at sige, at det var selvforsvar,
da det ikke blev fremlagt som sådan fra starten,
virkede usædvanligt.
Det var den eneste måde, jeg kunne undgå at få 25 år til livstid.
Jeg måtte vidne.
Det var ret svært for mig,
for jeg kunne ikke huske hændelsen.
Og det sagde jeg.
Alle følte, at det var en uheldig historie på flere forskellige niveauer.
Men på samme tid var en person død,
og nogen var ansvarlig, så retfærdigheden skulle ske.
KENDELSEN 24. NOVEMBER 1981
Der var spændinger i familien.
Min søster var meget bange for, at han skulle dømmes for drab
og tilbringe resten af livet i fængsel.
Jeg blev ført op i retssalen. Der var propfyldt.
Dommeren modtog kendelsen fra nævningeformanden.
Jeg var meget nervøs og bange.
Kendelsen lød...
Ikke skyldig i overlagt mord, men skyldig i uagtsomt manddrab.
Så kom domsafsigelsen.
Jeg husker stadig dommer Callahans ord.
"Jeg har intet andet valg end at give den maksimale straf,
og det vil sige 10 til 20 år i et topsikret fængsel."
Da jeg fik dommen, sprang Debbie op og sagde:
"Du er vanvittig. Du er sindssyg."
Og så løb hun bare grædende ud.
Da jeg forlod retsbygningen,
skar Debbie gennem flokken af pressefolk og løb hen for at give mig et kys.
DÆMONELSKERENE
Jeg sagde: "Du skal leve dit liv, for mit liv er usikkert.
Du skal have et liv."
Hun græd og sagde: "Du elsker mig ikke."
Jeg sagde: "Jo, så jeg sætter dig fri."
Men det ville hun ikke.
Jeg sagde det fra starten.
Han er uskyldig.
Han har været i helvede.
Min mor var nedbøjet.
Hun vidste, at han var under dæmonisk besættelse.
Han var ikke voldelig.
Hun havde det skidt for Arne.
Min mor ville have historien ud.
Hun ville have, at folk skulle høre sandheden.
Ved siden af mig sidder moren til et tidligere besat barn.
Hun vil dele sin historie.
- Goddag. - En fornøjelse.
Hvordan går det med David?
Jo, han er ikke besat længere.
Okay. En helt normal...
Helt normal og...
Men Arne har det svært.
Her er en ung mand, som sidder i fængsel nu.
Han afsoner en dom på 10-20 års fængsel for manddrab
for noget, han ikke er ansvarlig for.
Efter retssagen tog min mor til Hollywood.
Vi tog et jetfly.
Vi blev hentet i en limousine og spiste middag med Dick Clark.
Hun nød det og var meget spændt.
Hun syntes, det var en drøm.
Men Ed og Lorraine havde en dagsorden.
De sagde: "I bliver millionærer."
De sagde, at de ville skrive en bog.
De havde en forfatter,
som allerede havde skrevet for dem.
Vi havde en samtale med mr. Brittle.
De stillede en række spørgsmål.
Ed sagde: "Gør det skræmmende." Brittle: "Men det skete jo ikke."
Ed sagde: "Gør det skræmmende. Det er det, som folk køber."
Ed og Lorraine Warren tog over.
Seks måneder senere ankom de med nogle papirer,
og min mor spurgte: "Skal vi have en advokat?"
Lorraine sagde: "Nej, kære.
William Morris Agency har masser advokater."
Jo, men det var ikke for os. Det var for dem.
-Goddag. - Lorraine? Judy.
-Hej, Judy. - Hvordan går det?
-Ved du noget endnu? - Om hvad?
-Om bogen? - Alt går glimrende.
Okay, godt.
I har lagt meget arbejde i det, og vi oplevede en tragedie.
Vi har lige så meget brug for penge.
Min mor og far modtog 4.500 dollars.
Men Ed og Lorraine Warren tjente lidt over 81.000 dollars.
De tjener stadig på Nattens dæmoner.
Lorraine sagde til mig, jeg ville blive en rig dreng med den bog.
Og det var en løgn.
Warrens tjente mange penge på os.
Hvis de kan tjene på dig, gør de det.
Uden at tøve.
Det gik op for min mor, at hun var blevet ført bag lyset.
Hun droppede dem.
De var dygtige og vidste, hvordan de skulle manipulere folk.
De var gode svindlere.
Min bror David følte sig skyldig.
Han var faktisk knust, fordi han vidste, at Arne var uskyldig.
Jeg havde aldrig klaret den uden Debbies støtte.
Det gav mig håb.
Og så i 1985...
...blev vi faktisk gift i fængslet.
Hun så smuk ud. Hun strålede.
Jeg glædede mig til at omfavne hende.
ARNE CHEYENNE JOHNSON BLEV LØSLADT FRA FÆNGSLET I 1986
HAN OG DEBBIE GLATZEL BLEV SAMMEN, TIL HUN DØDE I 2021
Alt det her har ændret mit liv. Det har ført mig til Gud.
Jeg er ikke besat. Jeg har aldrig fået en eksorcisme.
Men jeg er ikke besat, og jeg kan beskytte mig selv.
Jeg ved, hvilke bønner jeg skal bede, så jeg har styr på det.
Min tro holder mig stærk.
Alt lader til at være i orden. Livet går videre.
Jeg tror, at den her sag har påvirket hele familien.
Det gav os ar.
Det har vendt op og ned på vores liv,
og det er svært at tale om
selv efter 40 år.
Men det forandrede os.
Og det har haft langvarige konsekvenser for os alle.
Vi er stort set spredt for alle vinde.
Vi taler ikke rigtigt sammen.
Når jeg ser dem...
...bliver jeg bange igen og trist.
For det er en 11-årig dreng, der havde en normal barndom indtil da.
Jeg lever med det.
Alle vil gerne vide, hvem der taler sandt.
Da mine forældre døde, gennemgik min kone og jeg deres ejendele.
Min mor skrev alt ned. Hun havde OCD.
Hun skrev små noter ned på papirlapper og på kalendere.
På en note stor der:
"Familien har fået sin medicin, og alt er godt."
Da vi undersøgte det,
indså vi, der var noget om den her medicin.
Vi fandt ud af, at hun puttede Sominex i vores mad.
Hun havde givet familien det længe.
Visse kan falde i søvn hvor som helst.
Men lå du urolig og søvnløs i nat?
Så tag Sominex i aften og sov.
Sominex er absolut ikke vanedannende.
Tag to Sominex-tabletter som anvist for en god og sikker nattesøvn,
og vågn udhvilet.
Jeg kan huske, når vi skulle spise.
Hun havde altid en separat skål, mens vi andre spiste fra samme skål.
Og hun ville aldrig tage fra vores skål.
Jeg tror, hun brugte Sominex til at kontrollere
alle os drenge plus min far.
I sidste ende, hvis alle er trætte og udmattede,
så er der fred og ingen problemer.
Men Sominex har langtidsvirkninger.
Såsom humørsvingninger, vægtforøgelse og hallucinationer.
Det er ret sandsynligt,
at min bror David indtog tilstrækkeligt af det i årenes løb
til at se syner.
Jeg slår dig ihjel.
Jesus skal dø i helvede.
Eller han troede, han så ting.
Jeg slår dig ihjel, dit svin.
Både David, Arne og min bror Alan...
De var alle ofre i sidste ende.
Min mor gav os ikke sovemedicin.
Min mor ... tog sig godt af os.
Sandheden er, at da jeg var 11 år,
var jeg besat af en dæmonisk ånd, kan man vel kalde det.
Det er sandheden. Jeg har ingen grund til at lyve.
Ligesom min far reparerer jeg skrammel.
Bare for at holde mig beskæftiget.
For lediggang er roden til alt ondt.
Tekster af: Rikke Schultz