Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
CAZUL BROOKFIELD COPIL POSEDAT CARE SPUNE MĂSCĂRI
14 AUGUST 1980 DURATĂ: 1 MINUT 05 SECUNDE
ACEST FILM CONȚINE RECONSTITUIRI BAZATE PE EVENIMENTE DOCUMENTATE
Nu!
Sunt mama ta.
Ești o jegoasă.
TOATE ÎNREGISTRĂRILE AUDIO ȘI FOTOGRAFIILE SUNT REALE
Aici avem o confruntare între Bine și Rău
și locul ales de Rău a fost Connecticut.
APĂRAREA DIAVOLULUI
Mă numesc David Glatzel.
Când aveam 11 ani, am fost posedat de diavol.
Un bizar proces de omor începe mâine la Danbury.
Esența cazului e o pretenție de posedare demonică.
Asta va încerca să demonstreze avocatul unui adolescent din Connecticut.
Am întrebat: „Ce caut aici?” Mi-a zis: „Ți-ai ucis prietenul.”
Un tânăr arestat luna trecută pentru crimă spune că va pleda nevinovat,
fiindcă era posedat de diavol în momentul când a comis crima.
Pe bune?
S-a băut, un om a fost înjunghiat,
e un caz clar. E ridicol!
Povestea începe în casa de la capătul acestei alei,
cu doi soți din Brookfield
al căror fiu de 11 ani a început să se poarte ciudat.
Ridică-te!
Nu vreau să fiu ținut minte ca băiatul de 11 ani posedat...
Acum o să mori!
...dar mă confrunt cu asta zi de zi.
- Nu poți răni copilul lui Dumnezeu. - Iisus va muri în iad.
N-am vorbit cu nimeni despre asta.
E un secret, un secret întunecat.
Tatăl nostru, care ești în ceruri...
Pâinea noastră cea spre ființă...
DIAVOLUL CA INCULPAT
O să mori!
Amin.
ARHIVA VIDEO A FAMILIEI GLATZEL
Mi-ar plăcea să vă spun povestea mea
despre posedare și crimă
și Arne Johnson.
Aș vrea să mă asigur că familia mea e înfățișată
cu acuratețea cu care ar trebui să fie.
Știu că unii oameni au inventat niște povești
și nu-mi place asta, așa că aș vrea să clarific lucrurile.
La 11 ani, eram un copil liniștit.
Aveam o viață bună.
Mă jucam cu frații mei, trăiam cele mai frumoase zile.
Eram băiatul mijlociu.
Și aveam sindromul copilului mijlociu.
Am un frate mai mare, Carl.
Nu era un frate ușor de suportat.
Era un idiot uneori.
Mi-a făcut viața grea.
Când eram mici, Alan era diferit.
Eu și David îl ajutam pe tata la treburi în garaj,
dar Alan nu voia să se murdărească,
așa că stătea cu mama mai tot timpul.
Știa să facă tort bun, vă spun drept.
Dar e puțin diferit de noi.
Pe atunci, n-aș spune că eram familia americană ideală,
dar eram cât se poate de normali.
Totul a început când sora mea, Debbie, a găsit o casă în Newtown.
Urma să se mute acolo cu iubitul ei, Arne.
Eu și Debbie abia așteptam să ne mutăm împreună.
Aveam de gând să ne căsătorim în primăvară.
Ne străduiam.
Abia așteptam!
2 IULIE 1980
Pe 2 iulie, Debbie a găsit o casă drăguță de închiriat în Newtown.
Am fost puțin trist că se mută.
Ai 11 ani, e sora ta...
Eu și frații mei mai mari, Alan și Carl, am mers acolo să-i ajutăm să se mute.
Era o casă ciudată.
Avea ceva aiurea rău.
I-am dat fiecăruia dintre frații mei câte o treabă.
Pe David l-am rugat să măture în dormitorul matrimonial.
L-am lăsat singur acolo.
Și m-am apucat de treburile mele, de frecat și curățat.
După un timp, David a ieșit în fugă.
Părea supărat și nu știam de ce.
David a zis că vrea să meargă acasă, dar mama nu putea.
I-a zis că termină treaba și merg. David a insistat să plece atunci.
Voiam doar să ies din casa aia,
să fiu cât de departe posibil de locul ăla.
Și nu am spus nimănui de ce.
Ne-am întors acasă, am luat cina, totul era bine.
Mama era o bucătăreasă excelentă. Era de origine maghiară și italiană,
așa că știa să gătească.
Dar David avea o zi proastă. Ceva îl deranja.
L-am întrebat ce are.
Îmi amintesc că stăteam la masă.
Am început să explic ce se întâmplase de dimineață.
MAI DEVREME
Eram singur în dormitor.
Dar am simțit ceva.
Apoi am fost împins în spate, pe pat.
Am văzut o imagine...
Arăta ca diavolul dintr-un costum de Halloween.
Avea ochii negri ca o bucată de cărbune
și m-a speriat.
Ne-a spus că entitatea i-a vorbit.
I-am spus: „Ce îți spunea?”
Îmi tot zice să mă păzesc.
„De ce să te păzești?”
Mi-a spus că-i voia sufletul.
Mi-a zis că o să vină după el, că asta îi tot zicea.
„Trebuie să mă ajuți!”
Am întrebat: „Dave, ai luat ceva din dulapul cu medicamente?”
Mi-a zis: „Nu, e pe bune.”
La început nu l-am crezut.
Mama a spus că era târziu și poate că visa.
Judy i-a zis să înceteze.
Că e timpul să mergem la culcare. „Ne odihnim și vorbim dimineață.”
Mai târziu în noaptea aia, am avut o senzație ciudată.
Am văzut o imagine...
Venea ceva.
Am început să mă sperii,
pentru că vedeam cum se apropia de casă.
Simți ceva care te privește.
Mi s-a părut că văd o siluetă.
Când m-am uitat iar...
nu era nimic acolo.
Am stat pe întuneric, cu ochii deschiși, aproape toată noaptea.
Judy era îngrijorată pentru David,
așa că l-a sunat pe părintele Dennis să-i spună ce se întâmplă.
L-a rugat să vină să binecuvânteze casa.
Sărut mâna, Părinte!
Mama era credincioasă.
Ne-a pus să mergem la Comuniune și Confirmare.
Credeam în Dumnezeu și în diavol.
Când părintele Dennis a venit în casă, a adus cu el ulei sfințit, apă sfințită
și niște tămâie...
În numele Tatălui...
...cu care a sfințit toată casa, fiecare cameră, de sus și de jos.
- Am crezut că s-a terminat. - Mă rog împotriva oricărui rău care...
Dar era doar începutul.
Doamne!
Era trei dimineața.
David țipa din toți rărunchii:
„Vine după mine! O să mă pedepsească!”
Casa uruia,
de parcă intrase cineva cu un camion în ea.
Parcă ateriza un OZN deasupra casei.
Orice era... voia să știm că e acolo.
Luminile au început să se aprindă și să se stingă.
Se auzeau geamuri cum cădeau și se spărgeau.
David era înnebunit și țipa: „E aici, e deasupra casei!”
Zicea să nu deschidem ușa, că e malefic.
Bușiturile au durat vreo 30, 40 de secunde...
apoi totul s-a liniștit.
Dumnezeule!
Eram îngrozit.
Avem o problemă cu o fantomă.
Și nu știam ce să facem.
Știam că trebuie să cerem ajutor.
Pe atunci, vecina noastră de alături
se ocupa cu cartomanția și chestii din astea.
Ne-a spus că soacra ei i-a zis
că a fost la un detectiv paranormal cu doi ani în urmă.
„Poate vă ajută.”
Debbie a zis că acceptă orice ajutor.
Nu voiam să lăsăm nicio entitate,
nicio fantomă sau altceva să ne scoată din casa aia.
Era casa noastră
și urma să ne asigurăm că orice era acolo
era dat afară într-un fel sau altul.
În 32 de ani de când vânează fantome, invitații speciali de azi
au investigat peste 3.000 de cazuri de case bântuite și posedare demonică
și au fost implicați în numeroase exorcizări în toată lumea.
Ascultați atent și decideți singuri!
Vi-i prezentăm pe vânătorii de fantome Ed și Lorraine Warren!
Eram mândru de bunicii mei când eram mic.
Îi vedeam în ziare sau la televizor
și era foarte tare.
Dar, pe de altă parte,
eram „puștiul ciudat” cu bunicii înfricoșători.
Adevărul e că nu m-am trezit într-o zi și am zis:
„Vreau să fiu demonolog.”
M-am născut demonolog.
Când eram mic, întrebam călugărițele și preotul:
„Ce-i cu fantomele, cu supranaturalul? Sunt pe bune?”
„Chiar există diavoli?”
Și, desigur, catolicismul ne învață că aceste lucruri sunt reale.
Bunica mea avea o experiență diferită.
- Aud râsete și nu... - Râsete?
- Și nu înțeleg de ce aud... - De bărbat sau de femeie?
Nu înțeleg cum de voi nu le auziți.
Eu le aud foarte tare aici.
Bunicul zicea: „Dacă vrei să vânezi tigri, te duci unde sunt tigrii.”
Du-te spre lumină, Charissa!
Am venit să te ajut.
Dar n-au devenit faimoși până când...
Un tânăr și-a ucis cu sânge rece
tatăl, mama și patru frați și surori,
pentru că „vocile i-au zis s-o facă”.
E înfricoșătorul început al unui roman de succes
și al faimoasei pelicule Amityville.
Eu și Lorraine am fost în sute de case bântuite
și am intervievat mulți oameni din toată lumea.
Pe o scară de la unu la zece, aș spune că Amityville a fost de zece.
Cazul Amityville a fost popularizat în întreaga lume.
Acolo au devenit bunicii mei celebri.
Și este doamna de la numărul doi!
E ciudat cum ceva atât de îngrozitor poate deveni o binecuvântare.
Mulțumesc, dle Warren.
Și a ajutat multe familii după aceea.
Primim multe scrisori
de la oameni care scriu despre probleme.
Care e adresa?
Căsuța... Scrieți la familia Warren, Ed și Lorraine Warren,
căsuța poștală 41,
Monroe, Connecticut, cod poștal 06468.
Debbie a sunat la soții Warren.
A răspuns Ed. Debbie s-a recomandat și a întrebat dac-o pot ajuta.
Ed a întrebat dacă David a fost consultat de un medic. Am spus că nu.
Și a întrebat dacă poate aduce un medic.
Au venit într-un Chevrolet Chevette.
Ed Warren era foarte de treabă.
Era liniștitor, încrezător...
Ne-a făcut să ne simțim mai în siguranță.
Lorraine era foarte blândă și precisă în exprimare.
Judy le-a spus cât de mult se bucură că au venit și că-i cunoaște.
Doctorul l-a luat pe David deoparte, i-a luat tensiunea...
A fost testat psihologic și s-a dovedit a fi complet normal.
Dr. Tony n-a zis niciodată că sunt dus cu pluta sau așa ceva.
A zis că sunt un copil normal.
Ed și Lorraine au fost foarte precauți.
Voiau să răspundem la întrebări, să afle ce se întâmplă.
URMĂTOAREA ÎNREGISTRARE A FOST FĂCUTĂ
Bine.
DE SOȚII WARREN ȘI FAMILIA GLATZEL ÎN VARA ANULUI 1980
David, zi-mi numele tău complet.
- David Michael Glatzel. - Câți ani ai, David?
- Doisprezece. - Doisprezece ani.
Ce părere ai despre toate astea?
Ți-ar plăcea să se termine, nu? Vrei să se termine?
- Nu vrei să continue, nu? - Nu.
Nu. Bine.
Lorraine mi-a povestit de o scenă violentă.
- Au fost mai multe. - Mai multe?
A fost toată noaptea!
Cu alte cuvinte, a fost o noapte foarte agitată.
Da, dar nu mai putem.
Nu vă mințim. Avem mare nevoie de ajutor.
Vrem să scăpăm de chestia asta.
Mama spera să se rezolve totul cu intervenția asta.
Își voia familia înapoi,
voia să ne întoarcem la viața pe care o aveam înainte.
Oamenii ne spun povești îngrozitoare,
dar trebuie să le trăim înainte să le putem accepta.
Trebuie să vedem. Trebuie să simțim.
Trebuie să știm că e real înainte să spunem „casa asta e bântuită”.
I-a spus lui David că-i vrea sufletul.
Ce ți-a spus despre sufletul tău?
Doar că-mi vrea sufletul, atât.
E aici acum?
Ed a zis: „Să se arate!”
„Are așa multă putere? Trebuie să demonstreze că e aici.”
Trebuie să provoc entitățile prin mijloace religioase.
Fiind creștin, invoc numele lui Iisus Hristos.
Folosesc apă sfințită. Folosesc crucifixul.
Poate părea dramatic,
dar asta e metoda pe care o folosesc exorcistul și demonologul.
Provoc până când văd manifestări fizice.
Ed a zis: „Dacă ai putere,
trebuie să bați în masă de trei ori.”
Și, dintr-o dată...
Bang, bang, bang!
De parcă cineva încerca să spargă podeaua bucătăriei cu barosul.
Toată bucătăria a început să tremure.
Luminile pâlpâiau... Toată lumea a simțit.
Ed s-a uitat la David și a zis: „Te sperie?”
Și David zice: „Mă tem pentru că vrea să mă vâneze.”
„Pentru că vorbesc cu voi și ați venit, vom fi pedepsiți cu toții.”
În acel moment, Lorraine se plimba prin casă.
Când intru într-o casă, încerc să simt vibrațiile,
să mă plimb prin toate camerele casei.
Trebuie să existe o atracție.
Spiritul trebuie să fie atras de un membru al acelei gospodării.
S-a aplecat spre el și i-a șoptit:
„E ceva mare și întunecat lângă băiețel.”
„E malefic.”
Ni s-a părut ciudat. Noi nu vedeam nimic.
Ed și Lorraine au vorbit cu părinții mei.
„Nu e o fantomă. E o entitate demonică.”
M-a speriat rău.
Toată familia era speriată, pentru că nu știam ce se întâmplă.
Bunicul meu avea convingerea că bântuirile progresează în cinci pași.
Încep cu permisiunea.
Cineva face ceva
care permite paranormalului să se așeze acolo.
O plăcuță Ouija, o ședință de spiritism...
Apoi urmează infestarea.
Spiritele sunt în casă, dar în afara ta.
O stafie sau o persoană dragă te vizitează și vrea să-ți spună că e acolo.
E ceva normal.
Urmează opresiunea.
Atunci, o entitate începe să-ți sufoce liberul arbitru.
Dai dovadă de impulsuri mai întunecate, de comportamente mai negative.
Și, în împrejurări incredibil de rare, se ajunge la posedare completă.
Atunci tu nu mai ești acolo. Nu deții controlul.
Corpul tău a fost luat în stăpânire de altceva.
Ed a simțit destul de puternic de la prima întâlnire
că David era deja în faza de opresiune.
Ed ne-a explicat
că demonul îl va face pe David să se comporte diferit.
Îi va controla gândurile, va transmite mesaje prin el.
Va deveni mai volatil.
Ed Warren mai văzuse asta de multe ori.
Ne-a spus să luăm legătura cu Biserica.
Mama a zis că am încercat deja.
Ed a zis că o să ne ajute el în privința asta.
„Trebuie să documentați situația.”
Să adune cât mai multe dovezi și să le prezinte arhiepiscopului.
Iar arhiepiscopul de Bridgeport avea să decidă
cu ce ne confruntăm.
Eu mă gândeam că lucrurile astea nu-s reale. Sunt doar în filme și desene.
Ed și Lorraine ne-au avertizat cât este de gravă problema.
„N-o luați ușor.”
„Protejați-vă,
pentru că nu știți când se poate întâmpla.”
Mama ne-a luat casetofonul.
Sora mea a cumpărat o cameră Polaroid, care făcea poze instant.
Din acel moment, am început să ținem evidența.
Eram în vacanța de vară.
Bună seara, doamnelor și domnilor...
Nu dormea nimeni.
...doi candidați la nominalizarea Partidului Republican
pentru președinția Statelor Unite.
Fostul guvernator al Californiei, Ronald Reagan, și fostul ambasador...
Îl supravegheam pe David cu rândul.
Fie că ne place sau nu,
este responsabilitatea noastră să păstrăm pacea mondială,
pentru că nimeni altcineva nu poate. Nu putem continua...
David a început să se poarte foarte ciudat.
David!
Dumnezeule!
URMĂTOARELE FOTOGRAFII ȘI ÎNREGISTRĂRI AUDIO
AU FOST FĂCUTE DE FAMILIA GLATZEL ÎN AUGUST-SEPEMBRIE 1980.
Salutare!
Acum vei muri!
Cine ești și ce ești?
- Nu e treaba ta. - David!
Mama e aici. Hai, ridică-te!
Hai, valea! Ieși din fiul meu!
- Nu! - Sunt mama ta.
Ești o jegoasă.
Acum o să mori!
Nu face asta!
David, ridică-te! Doamne! Ieși...
Cheamă preotul, mamă!
- Spune-i să vină imediat. - Ieși din fiul meu!
- Nu! - Lasă băiatul în pace!
Poftim.
- Încerc, te-am prins de mâini. - Idioato!
Roagă-te!
Tatăl nostru care ești în ceruri, sfințească-se numele Tău.
Vie împărăția Ta, facă-se voia Ta, precum în cer, așa și pe pământ.
Pâinea noastră cea spre ființă dă-ne-o nouă azi
Și ne iartă nouă greșelile noastre, precum și noi iertăm greșiților noștri...
A fost groaznic.
Lasă băiatul!
Dintr-o dată, începea să țipe și să se lupte și nu era nimeni acolo.
La un moment dat, am reușit să-l filmăm cu mâinile în aer, ținând ceva,
ceva care-l sugruma și el încerca din răsputeri să-i ia mâinile
din jurul gâtului lui.
Lasă băiatul!
Ne treceau fiori pe șira spinării.
Era înfricoșător și nu știam cum să ne descurcăm.
Îmi aminteam că eram sugrumat,
dar nu știu nimic de când îmi pierdeam cunoștința
sau dacă-mi pierdeam cunoștința sau ce se întâmpla.
Nimeni n-ar putea răspunde la asta.
Era groaznic de obositor pentru toți
și se agrava tot mai mult.
Era violent cu toată lumea. A încercat s-o sugrume pe mama, pe soră-mea...
Dura câteva minute sau câteva ore.
Dormeam cu rândul, în schimburi.
Nu voiam să fim izolați.
Știam că, dacă rămânem singuri, șansele de atac cresc exponențial.
Toată familia era atacată fizic.
Ne rugam continuu.
Ne-am zis că, dacă spunem rugăciuni tot mai tare, va dispărea.
Cel mai dificil pentru mama a fost faptul că tata nu o susținea.
Se simțea singură.
Tata, în momentul acela,
credea că David are o boală mintală.
Credea că îl încurajăm.
Așa că s-a îndepărtat de noi.
Avea două slujbe și venea acasă să doarmă.
Lucrurile s-au schimbat. Înainte mâncam în familie,
acum muncea continuu și nu era acasă.
Tatei i-a luat ceva să-și dea seama ce se întâmplă.
Dar era deja prea târziu.
Mama i-a sunat pe soții Warren și le-a spus ce se întâmplă.
Sunt mama ta.
Ești o jegoasă.
Nu face asta!
- Nu știa ce face. - Clipește din ochi?
Nu, deloc. Sunt absolut nemișcați.
Dacă ar fi conștient, ar clipi, nu?
Adică era inconștient când s-a întâmplat asta?
Așa cred, da.
Ed și Lorraine ne-au spus că David era posedat.
După posedare,
scopul final este distrugerea familiei și, în final, moartea.
Ești ucis. Sau altcineva e ucis.
Se întâmplă.
S-a dus în spatele lui Alan, a scos ăsta și a zis „vă urăsc pe toți”.
„Și dacă se apropie cineva de mine, îl omor. Oricine.”
Mama s-a panicat pe loc.
S-a gândit că fiul ei se va sinucide cumva
sau va comite o crimă.
A zis că trebuie să-i punem capăt imediat.
Ed Warren a spus că avem nevoie de o exorcizare.
A fost cel mai înfricoșător lucru.
Noi suntem ca o poliție supranaturală.
Trebuie să aducem vinovații la Biserică.
Să aducem vinovații la exorcist.
De aceea spun,
când spiritele demonice, spiritele rele luptă murdar,
trebuie să faci la fel.
Biserica nu împarte exorcizări ca pe bomboane.
Nu mi-am dat seama de câtă birocrație e nevoie pentru o exorcizare.
E mare lucru.
Procesul de solicitare a exorcizării în Biserica Romano-Catolică nu e ușor,
mai ales când Ed și Lorraine erau în floarea vârstei.
Din experiența mea, mulți preoți nu vor să aibă de-a face cu așa ceva.
Nu vor să aibă de-a face cu demonii și se tem să intre în acele case.
Deci înțeleg că oamenii apelează la persoane ca soții Warren,
fiindcă propriul cler i-a respins.
Dar e o datorie a preotului.
Ești chemat să faci asta și să-i ajuți pe acei oameni.
Când crești în Biserica Romano-Catolică,
îngerii, diavolii,
lucrurile astea sunt înrădăcinate în sistemul de credințe.
Dar eu am pus mereu la îndoială realitatea acestor forțe spirituale.
Așa că eram foarte deschis să caut dovezi că așa ceva chiar există.
Oamenii pot respinge ideea de fantome,
case bântuite și diavoli cât vor ei,
dar diavolul există.
Există mulți diavoli
și scepticismul e cea mai bună protecție pe care o are diavolul.
În numele lui Iisus,
ieși din acest om!
Lucrul cu familia Warren a fost interesant și oarecum captivant.
Am văzut cât de real e totul și ce periculos poate fi.
Biserica a înțeles, din toate probele pe care le adunasem,
că e o posedare reală și e nevoie de ajutor.
A venit un cardinal catolic.
Se îmbracă complet în roșu și el și conducea un Porsche roșu.
E bine să fii în biserică!
S-a întâlnit cu familia.
Au decis că aici era ceva care trebuia rezolvat.
2 SEPTEMBRIE 1980, DUPĂ O LUNĂ
Biserica Catolică ne-a autorizat să facem o exorcizare minoră.
Mi-au invitat familia la biserica Sf Iosif din Brookfield.
Nu credeam că se poate întâmpla ceva rău, eram în casa Domnului.
Preotul, părintele Virgulak, ne-a avertizat că exorcizările
pot fi așa intense, încât posedatul poate muri.
Asta m-a înspăimântat.
Dar n-avem de ales.
Să ne rugăm!
În numele Tatălui, al Fiului și al Sfântului Duh.
Începe ca o mesă.
Tatăl nostru care ești în ceruri, sfințească-se numele Tău...
Îmi amintesc că eram acolo, în biserică,
și spuneau rugăciunile. Atâta știu.
Pâinea noastră cea spre ființă dă-ne-o nouă astăzi
Și ne iartă nouă greșelile noastre...
Deodată, atmosfera a devenit glacială.
Ne-am dat seama imediat că ceva nu e-n regulă.
Sfântă Fecioară, născătoare de Dumnezeu, apără-ne...
În câteva minute, comportamentul lui David a început să se schimbe.
ÎNREGISTRARE AUDIO A FAMILIEI GLATZEL
A început să mârâie, să sâsâie, să-l înjure pe preot...
Javră împuțită!
Acum o să mori!
Corpul lui David tremura.
I s-au schimbat trăsăturile.
Îl vedeam cum se smucea dintr-o parte în alta.
Du-te dracu' cu căcaturile tale!
A scăpat și a încercat să-l atace pe părintele Virgulak,
așa că a trebuit să-l ținem.
Îmi amintesc că îl țineam de un picior. Ed Warren îl ținea de celălalt.
Acum este clipa...
Își mișca corpul în poziții în care n-ar trebui să se îndoaie.
În timp ce-l țineam, îi spuneam ce mult îl iubește Iisus.
Ești slab. Iisus e mult mai puternic ca tine.
Ești foarte nevolnic.
E copilul Domnului. Nu poți răni copilul lui Dumnezeu.
Iisus va muri în iad.
Mami te iubește.
Știa că e ultima confruntare.
Are nevoie de un crucifix. Poți să mi-l dai, e sfințit.
Arne a luat crucifixul și i l-a pus pe frunte.
E pe capul tău.
Se vedea cum sfârâie.
În numele Domnului nostru Iisus Hristos...
La un moment dat, limba i s-a umflat așa mult,
încât nu mai putea respira. S-a învinețit la față.
Toată lumea țipa să ne oprim.
Te simți neajutorat, pustiu.
Am țipat la chestia aia din toți rărunchii.
I-am zis: „Lasă copilul în pace! Luptă-te cu mine!”
„Sunt aici, luptă-te cu mine!”
Am simțit că m-a cuprins o răceală de gheață.
Lorraine a zis: „Doamne, Dumnezeule, ce-ai făcut?”
Și Ed zice: „Nu poți să faci așa ceva.”
Niciodată nu provoci niciun fel de entitate demonică.
Noi n-am știut. Credea că-l ajută pe David.
Îmi amintesc că bunicul i-a spus să nu zică așa ceva.
„Deschizi ușa ca să fii tu atacat.”
Și avea dreptate.
Dar am simțit că s-a terminat.
David fusese exorcizat.
Îmi amintesc că eram fericit.
Mă jucam mult pe afară,
încercam să fiu un băiat cât mai bun.
Mama gătea,
ne hrănea, avea grijă de noi...
Am crezut că vom avea parte de un nou început.
Și n-a fost așa.
POLIȚIA BROOKFIELD
Știam că se întâmplă lucruri ciudate,
lucruri demonice, în casa familiei Glatzel.
Unii polițiști au primit plângeri de zgomot acolo.
Eram detectivul de serviciu
și Ed și Lorraine Warren au venit la secția veche,
pe Grays Bridge Road.
Ed Warren s-a prezentat ca demonolog
și Lorraine s-a prezentat ca medium.
Lorraine era supărată.
Mi-a spus că, în timpul unei exorcizări,
Arne Cheyenne Johnson l-a provocat pe diavol
să-l lase pe David Glatzel și să se lupte cu el.
Lorraine era foarte supărată.
A zis: „Nu trebuia să facă asta. Așa ceva nu se face!”
„Nu știe cu ce se confruntă.”
A spus că vede o rănire gravă sau o moarte prin înjunghiere.
Voia să ne avertizeze că s-ar putea comite o crimă.
Și apoi a zis... Vreau să se înțeleagă clar.
„Văd asta în calitate de medium.”
A spus-o clar și deschis. Nu arăta bizar.
Nu se purta bizar.
Am simțit că relatează ce crede cu adevărat,
că pentru ea e adevărat.
Și iată că s-a adeverit.
Sora mea s-a angajat la adăpostul canin din Brookfield.
Voia să înceapă o viață cu Arne.
Sunt frizer de câini.
Șeful meu era Alan Bono, care s-a împrietenit cu Arne și cu mine.
ȘEFUL LUI DEBBIE
Eu și Arne am primit un apartament.
Apartamentul a venit cu slujba.
Eram foarte încântați că putem locui împreună.
Puteam să ne tragem sufletul și să ne liniștim
după toate necazurile prin care trecuserăm.
Ne simțeam ușurați că, în sfârșit, s-a terminat.
„Gata, acum putem avea liniște.”
Nu uitați, când provoci forțele demonice,
ele nu acționează în acel moment.
Așteaptă până ești cel mai vulnerabil
și atunci lovesc.
16 FEBRUARIE 1981, LA CINCI LUNI DUPĂ EXORCIZARE
Când ne-am trezit de dimineață, nu mă simțeam bine.
Mi-era un pic rău.
Am mers la Bridgeport să le luăm pe surorile mele,
pentru că voiam să petrecem weekendul cu ele.
Am luat prânzul cu Alan Bono și am băut câteva pahare de vin.
Se vedea că Alan se amețise un pic.
M-am uitat la Debbie și i-am zis:
„Hai să mergem! Cred că e momentul să mergem
și să luăm fetele de aici.”
Nu se întâmpla nimic rău, dar devenise un pic gălăgios
și nu voiam să fie în preajma surorilor mele.
Am început să coborâm scările
și de aici încolo, nu-mi amintesc nimic.
Cred că era vreo șapte, opt seara.
Îmi amintesc că a sunat telefonul.
- Alo? - Era sora mea, plângea la telefon.
Înainte să poată spune ceva, am avut o viziune cu un bărbat...
mort.
David, cheam-o pe mama!
În zece secunde, mama țipa. Mi s-a strâns sufletul.
I-a zis tatei: „Treci în mașină, trebuie să mergem la adăpost!”
David mi-a spus că Alan Bono e mort.
„Cum? Ce vorbești acolo?”
David a spus că Arne Cheyenne Johnson era posedat.
„E fiara. El l-a ucis.”
Am primit un telefon de la dispecerat că cineva a fost înjunghiat grav
și chemau toți agenții.
Deborah Glatzel le-a spus polițiștilor
că Arne și Allen băuseră împreună,
În apartament, s-au luat la ceartă și cearta s-a transformat în bătaie.
Au ajuns pe peluza din fața casei, la vreo patru, cinci metri de ușă.
În timpul luptei, Arne a scos din teacă un cuțit
și l-a înjunghiat repetat pe Alan Bono.
Alan Bono a căzut, rănit mortal.
Debbie Glatzel era foarte tulburată,
ne-a zis că Arne a fugit în pădure
și că credea că se duce la casa familiei,
pe Oak Grove Road, care nu e foarte departe.
Am avut o imagine cu Arne...
Îl vedeam îndreptându-se spre casa mea din Brookfield.
Atunci am știut imediat că Arne era posedat de diavol.
Fratele meu s-a panicat.
Am luat biroul și l-am dus împreună la ușă.
Am încuiat ușa și am baricadat-o
pentru că a zis că Arne vine să-l omoare.
Niciodată nu m-am temut de Arne Cheyenne Johnson. Deloc.
Dar când David mi-a spus că e posedat,
m-am îngrozit.
Șoferul ambulanței venea de la spital după ce-l dusese pe Alan Bono,
a văzut un suspect care corespundea descrierii,
a sunat la poliție și poliția l-a arestat.
Dacă nu era șoferul de ambulanță, eu sau fratele meu David puteam fi morți.
POLIȚIA
Am fost însărcinat să-l procesez pe Arne Cheyenne Johnson.
I-am luat amprentele, i-am citit drepturile...
Părea că avea probleme. Se bătuse, era răvășit.
Ceva nu era în regulă.
Eram epuizat, nu puteam sta în picioare. Eram așezat pe o bancă.
L-am întrebat: „Ce caut aici? Ce se întâmplă?”
Mi-a zis: „Păi, ți-ai ucis prietenul.”
Am spus că nu-i adevărat.
N-am crezut. I-am spus că se înșală.
„Alan e bine. Am ieșit din casă...”
Zice: „Nu, e mort și tu l-ai omorât.”
N-a plâns, nu și-a cerut iertare...
Doar „nu știu ce se întâmplă.”
Nu-și amintea absolut nimic despre crimă.
N-am făcut rău nimănui.
Niciodată.
N-am fost arestat pentru nimic.
I-am spus lucrurile astea. I-am zis:
„N-am fost eu, nicidecum. Ați greșit omul.”
POLIȚIA BROOKFIELD
În cazul lui David Glatzel, când Arne Johnson a fost posedat
după ce a ajutat și a provocat entitatea demonică,
lucrul ăsta e posibil.
Am văzut așa ceva în literatură. I se spune „transmigrație”.
Un spirit diabolic poate trece de la o persoană posedată
la cineva prezent în timpul unui exorcism.
Un avocat din Connecticut va încerca să demonstreze
că clientul său nu e vinovat de omor
pentru că pârâtul, de 19 ani,
a spus că era posedat de diavol în momentul crimei.
Arne Cheyenne Johnson, de 19 ani, fără antecedente de violență,
e acuzat de uciderea proprietarului casei sale, Alan Bono,
și pretinde că era posedat de diavol și nu-și amintește să fi comis fapta.
Iubita sa, Deborah Glatzel, care era la fața locului
și al cărui frate a fost, se spune, posedat, a relatat ce s-a întâmplat.
N-am văzut pe nimeni înjunghiind pe nimeni și eram chiar acolo.
Ce ai văzut?
Se împingeau unul pe altul, atât.
Și apoi?
Apoi s-a dezlănțuit iadul.
Debbie credea că se va dovedi,
era foarte sigură că vom putea dovedi posesia demonică.
Grozăviile pe care le-am înfruntat
ar fi trebuit să le spună tuturor că diavolul există.
Avocatul lui Johnson, Martin Minnella, n-a pomenit de demoni în instanță.
Până n-avem raportul patologului,
al patologului nostru, raportul de autopsie, nu putem face nimic.
Nu credeam în paranormal.
Înainte să mă implic prea mult, am zis că vreau să mă documentez.
Ed și Lorraine Warren mi-au spus:
„Nu Arne Johnson l-a ucis.”
„Un demon l-a luat în stăpânire pe Arne
și l-a ucis pe Alan Bono.”
Partenerul meu credea că sunt duși cu pluta
și mi-a zis să nu mă apropii de cazul ăsta.
Dar am vrut să aflu mai multe.
Pe dinafară, pare o casă pitorească din New England.
Înăuntru e ca un platou dintr-un film hollywoodian de groază.
E un muzeu care documentează activități paranormale.
Ed și Lorraine Warren spun că tot ce vedeți e din întâmplări reale.
Sunteți într-o clădire unde sunt, probabil, găzduite...
cele mai periculoase obiecte supranaturale din lume.
Într-o cameră aveau tot felul de artefacte,
inclusiv o păpușă, pe care era interzis s-o atingi vreodată.
Păpușa se chema Annabelle, cred.
Mi-au pus niște casete...
Stai acolo!
- Nu! - Ba da!
Stai acolo!
Soții Warren mi-au arătat toate dovezile pe care le aveau.
Deschide ochii, David!
Și mi s-au părut foarte veridice și credibile.
Am crezut povestea,
am crezut în apărare
și am mai crezut că, probabil, niciun alt avocat din stat
nu l-ar fi reprezentat cu apărarea asta.
„Diavolul m-a obligat.”
Asta spune avocatul Martin Minnella că va încerca să demonstreze
când clientul său e judecat.
Apărarea noastră a mai fost folosită în Anglia.
În Statele Unite, însă, n-a mai fost invocată posesia demonică.
Rechizitoriul contra lui Arne Johnson, care locuia aici, e așteptat pe 19 martie.
Deja au fost judecate trei cazuri în Anglia.
Două de incendiere și unul de viol.
Verdictul în toate cazurile: nevinovat, din cauza posedării de diavol.
În cei 15 ani de carieră în jurnalism,
a fost cel mai bizar caz pe care l-am relatat.
Lorraine și Ed Warren,
cunoscuți învățăcei și educatori în chestiuni oculte.
Soții Warren susțin că influența demonică dinăuntrul lui Johnson l-a făcut să ucidă.
Problema posedării demonice, din perspectiva unui reporter,
e una foarte dificilă.
Pentru că n-o poți dovedi.
Și n-o poți contrazice.
Ca bun reporter, poți doar să încerci să afli faptele.
La șase zile după înjunghiere, i-am cunoscut pe soții Warren.
Am convenit să-mi dea niște casete audio.
Pe care eram liber să le difuzez la cele două posturi de radio dacă voiam.
Bună ziua! Sunt Mike Allen.
WINE News a obținut niște casete dramatice
asociate cu cazul de înjunghiere și posedare demonică de la Brookfield.
În numele Tatălui, al Fiului și al Sfântului Duh,
îți poruncesc să ieși din băiat!
Crucea e pe fruntea ta. Nu poți răni copilul lui Dumnezeu.
Iisus va muri în iad.
Mami te iubește.
Și anticipam că vom primi multe telefoane
de la oameni care vor întreba ce m-a apucat, vor spune că sunt groaznic...
Dar majoritatea au întrebat când punem iar caseta.
Primeam mesaje din toată țara,
de la clarvăzători și alții din domeniul paranormalului,
care-și ofereau serviciile.
Apoi erau scepticii, care spuneau: „Pe bune?”
„S-a băut, un om a fost înjunghiat, e un caz clar.”
„De ce difuzați așa ceva? E ridicol!”
Într-o vizită la locul crimei, niciunul dintre vecini,
inclusiv un preot implicat în caz, n-a vrut să discute despre el.
Am vorbit cu preoți care au participat la așa-zisele exorcizări.
Le-am zis așa: „Există afirmații
că în timpul acestor ceremonii, mobila zbura prin cameră,
că s-a observat levitație.”
„Vă cer doar să-mi spuneți că e o prostie și nu s-a întâmplat.”
„Și ne vedem toți de treabă.” N-au vrut să spună.
Ed, ce-i spui cuiva care spune „nu cred nimic din toate astea”?
„Sper că nu ești în juriu.”
Putem să susținem acest caz cu multe alte cazuri
în care am fost implicați și să dovedim fără îndoială
că aici au avut loc fenomene supranaturale.
În poze părem fericiți,
nu vă pot contrazice.
Dar în spatele ușilor închise, era cu totul altfel.
Atât pot să vă spun.
Nu eram o familie americană normală și fericită.
Mama avea planurile ei...
Dacă lucrurile nu mergeau cum voia ea, făcea o criză.
În fața lumii, se prezenta ca o mare credincioasă,
dar realitatea era cu totul alta.
Nici nu se ducea la biserică până la chestiile cu David.
Abia când a apărut Lorraine Warren,
toată lumea a început să poarte scapulare, mătănii...
Eu n-am înghițit figurile astea.
Aveam 15 ani când fratele meu a fost „posedat”.
N-am mai vorbit niciodată în fața camerei,
dar vreau să iasă adevărul la iveală pentru că un om nevinovat a fost ucis.
Și ne iau cu „diavolul m-a obligat”?
E departe de adevăr. Știu pentru că am trăit toate astea.
14 IULIE 1980
CU ȘAPTE LUNI ÎNAINTE DE UCIDEREA LUI ALAN BONO
Eram afară și au venit Ed și Lorraine.
Ed Warren a întrebat: „Ce se întâmplă aici?”
I-am răspuns că, sincer, cred că familia mea a înnebunit.
Știu că i-am spus asta lui Ed.
La început, nu știam ce urmăreau Ed și Lorraine.
Doar am stat și m-am uitat și nu mi-a plăcut ce se întâmpla.
Ce-ai face dacă ar fi decizia ta?
Stăteau la masă în bucătărie, să discute problemele lui David.
- Nu-ți plac chestiile astea, nu? - Nu.
Spuneau că e posibil să înceapă să ne înjure, să ne scuipe,
să mormăie și să mârâie ca un sălbatic...
Întrebarea mea era: de ce discutau despre asta cu noi acolo?
Trimite copiii afară, trimite-i să facă ceva!
Dar ei voiau să se asigure că auzim și am auzit.
Era de parcă îi înveți ce să facă.
Ce lucruri făcea când nu era David?
- Scuipă, a început să înjure... - Înjură mult.
- Pe preot? - Și pe mine, de multe ori.
Nu credeți că David avea creier să le potrivească?
Și câteva zile mai târziu, David făcea exact așa,
cuvânt cu cuvânt.
- Bine, fiule. - Idiotule!
O să te pedepsesc!
- David, încetează! - Meriți să mori!
- David! Calmează-te! - Nu meriți să trăiești!
O să mori!
Târfă jegoasă și grasă!
La început, soții Warren veneau des.
O dată la două zile. În prima săptămână, veneau zilnic.
Mami e aici. Gata, termină!
În fiecare seară veneau cu camerele.
- Ieși din fiul meu! - Cu microfoanele...
- Nu! - Sunt mama ta.
S-a transformat într-un spectacol.
Nu face asta!
Termină! Doamne! Ridică-te, haide!
În loc să-l ajute pe David, îl înregistrau!
Totul putea fi făcut altfel.
Într-o seară, a fost un incident
în care mama țipa la David să înceteze și să se calmeze, să stea jos.
Și el a început s-o facă în toate felurile.
Și, dintr-o dată, a venit tata.
- Nu meriți să trăiești! - David...
Ridică-te!
Am auzit o palmă.
Treci acolo și stai jos!
Zice: „Acum îți spun eu să taci.”
Ajunge! Trebuie să încetezi.
Și, ce să vezi, diavolul s-a așezat și a tăcut mâlc.
Mă bucur că măcar el ascultă de tata!
O clipă... Bun, dă-i o cheie!
În noaptea crimei, eu și tata lucram afară
și mama a țipat:
„Trebuie să mergem la adăpost. S-a întâmplat ceva, Debbie e isterică.”
- Trebuie să mergem! - Bine.
Ajungem acolo și Debbie ne zice: „S-au certat urât.”
„Alan a fost înjunghiat. E acolo.”
L-am văzut pe Alan întins pe o parte, m-am dus la el și l-am întors.
Nu uitați, aveam 15 ani. Nu știam ce să fac, n-avusesem treabă cu așa ceva.
Îmi amintesc că am văzut patru răni de cuțit.
Se chinuia să respire și-i tot spuneam să reziste.
Ce faci într-o situație ca asta?
Te blochezi, mă înțelegi?
Nu e un sentiment pe care-mi place... Nu vorbesc despre asta.
Nu vreau să-mi amintesc, pentru că a fost...
Nu-l puteam ajuta. N-aveam ce să-i fac.
E trist să vezi pe cineva murind așa.
Nu mi s-a părut că uciderea lui Alan Bono avea vreo legătură cu David.
Nu e nimic demonic la ea.
Arne era foarte posesiv cu Debbie.
Se vorbea că Debbie avea o aventură cu Alan Bono.
Îmi amintesc că Debbie Glatzel a venit la poliție
și a zis că a auzit niște zvonuri
că crima ar fi avut legătură cu un ménage à trois
între ea, Alan Bono și Arne Cheyenne Johnson.
A zis: „Nu-i adevărat. Am avut o relație cu Alan Bono,
dar s-a terminat și crima asta n-a avut nicio legătură cu ea.”
Un bizar proces de omor începe mâine la Danbury.
Esența cazului e o pretenție de posedare demonică.
Relatează Jim Van Sickle.
Va fi prezent diavolul în acest vechi tribunal
din Danbury, Connecticut, mâine?
Poate va și depune mărturie?
Nu știam că începe procesul.
În prima zi a procesului, părinții mei mi-au dat bani
ca să chiulesc de la școală și să mă duc să fac ce vreau eu.
Se temeau groaznic să nu cumva să mă implic,
pentru că știam...
că totul e inventat.
ÎNCEPE „PROCESUL CRIMEI DEMONICE” PE 28 OCTOMBRIE 1981
TRIBUNALUL FAIRFIELD
POLIȚIA DANBURY
Noi, ca familie, credeam că Arne va fi găsit nevinovat,
pentru că urma să-l avem pe preot,
pe soții Warren și toate dovezile pe care le adunasem,
înregistrările audio, pozele,
și să arătăm tribunalului că Arne nu a comis niciun omor.
Era posedat fiindcă a provocat fiara.
Procuratura solicita sentința maximă
dacă era găsit vinovat.
Acesta e un caz pe care presa
și soții Warren l-au popularizat multă vreme,
bănuiesc că în propriul interes financiar.
Dar, în ce mă privește, e un caz de rutină de omucidere, dacă se poate spune așa.
Să vii și să spui că toate astea erau numai prostii
cu care încercam să acoperim un simplu caz de omucidere...
Dacă Arne era condamnat pentru omor,
putea lua de la 25 de ani până la închisoare pe viață.
BIROUL ȘERIFILOR COMITATUL FAIRFIELD
Accesul în tribunal era extrem de dificil. Mai era loc doar în picioare.
Nimeni nu știa la ce să se aștepte.
Lumea anticipa o confruntare,
cu Martin Minnella pledând că inculpatul fusese posedat de diavol
și judecătorul Robert Callahan trebuind să hotărască
dacă admite această apărare sau nu.
A fost o trezire la realitate, sincer.
Stăteam în sala de judecată, unde nu mai fusesem niciodată,
și puteam lua minim 25 de ani.
Părea ireal.
Am crezut că clientul meu va avea ocazia să se apere în instanță.
Că juriul va fi lăsat să evalueze credibilitatea celor întâmplate,
și, nu doar prin prisma credinței, ci și a probelor fizice și mărturiilor,
să-și formeze singuri o idee pe aceste baze.
Dar nu s-a ajuns până acolo.
Judecătorul a ascultat pledoariile inițiale
și apoi a spus că posedarea demonică nu este o apărare acceptabilă,
e irelevantă în acest caz și în tribunalele din SUA,
nu este științifică
și nu va admite probe legate de posedări și diavoli.
Jim Van Sickle, News Four, Danbury.
Am fost distrus.
Toată familia a oftat alături de mine.
La tribunal, pui mâna pe Biblie și juri pe Biblie.
Asta e în regulă, dar, în rest,
nu cred în nimic supranatural sau în diavol.
Cum vine asta?
Chiar în fața mea,
cei cinci sau șase preoți catolici care erau acolo s-au ridicat la unison,
de parcă ar fi repetat dinainte,
au ieșit din sală și nu s-a mai știut de ei.
Și biserica nu a mai comentat acest caz.
M-am simțit abandonat.
N-am avut ocazia să spun tot adevărul.
Adevărul nu era permis în acea instanță, așa că... m-am simțit pierdut.
Ce facem acum?
Procesul din Danbury se reia mâine.
A devenit un caz foarte dificil pentru apărare,
pentru că existau declarațiile semnate la poliție de surorile lui,
care au zis că l-au văzut pe Arne înjunghiindu-l pe Alan.
Dacă nu puteai spune „a făcut-o fiindcă era posedat de diavol”,
rămânea „l-a înjunghiat”.
Martin Minnella mi-a spus că singura opțiune era autoapărarea.
A spus că aceea va fi pledoaria noastră.
Nevinovat de omor calificat. Omor prin imprudență.
Problema e că legitima apărare nu înseamnă ripostă.
Cu alte cuvinte, dacă cineva te atacă,
l-ai putea înjunghia o dată, poate de două ori, dar nu de mai multe.
Dacă faci asta,
autoapărarea nu mai e valabilă.
Să spui brusc că a fost legitimă apărare,
când nu a fost invocată de la început,
părea neobișnuit.
Dar numai așa aveam șansa să nu iau 25 de ani sau închisoare pe viață.
A trebuit să depun mărturie.
Și a fost dificil, pentru că nu-mi aminteam ce s-a întâmplat.
Și asta le-am spus.
Cred că toată lumea considera că e o istorie nefericită, în multe privințe.
Dar, în același timp, cineva murise
și altcineva îi provocase moartea și trebuia să se facă dreptate.
VERDICTUL, 24 NOIEMBRIE 1981
Erau tensiuni în familie.
Sora mea era îngrozită că avea să fie condamnat pentru omor
și să-și petreacă restul vieții după gratii.
Am fost adus în sală. Era plină.
Judecătorul a cerut verdictul de la președintele juriului.
Eram foarte stresat, îngrozit.
Verdictul a fost nevinovat pentru omor calificat
și vinovat de omor prin imprudență.
Și s-a trecut la sentință.
Îmi amintesc și azi vorbele judecătorului Callahan.
„Mă simt obligat să-ți dau pedeapsa maximă prevăzută de lege,
de la zece la 20 de ani într-un penitenciar de maximă securitate.”
Când a auzit sentința, Debbie a sărit și i-a spus judecătorului:
„Callahan, ești bolnav la cap. Ești nebun.”
Și a fugit plângând din sală.
Când ieșeam de la tribunal,
Debbie a trecut printre cameramani, a fugit la mine și m-a sărutat.
I-am spus: „Vreau să-ți trăiești viața.
Cu a mea nu știu ce va fi.”
„Dar așa, tu o să poți trăi normal.”
A început să plângă. „Nu mă iubești!”
I-am zis: „Ba da, te iubesc. De-aia îți ofer libertate.”
Zice: „Nu te părăsesc niciodată.”
Am spus-o de la început.
Arne e nevinovat.
Și a trăit un adevărat iad.
Mama a fost foarte afectată.
Știa că fusese posedat de diavol.
Că nu era un om violent.
Îi părea tare rău pentru Arne.
Mama voia să se spună povestea.
Voia să spună adevărul și voia ca oamenii să știe ce se întâmpla.
Lângă mine stă o mamă a unui copil cândva posedat,
venită să ne spună povestea ei.
- Bună ziua! - Ne bucurăm că ai venit.
Spune-mi cum e David azi.
Nu mai e posedat, a fost eliberat.
Bun. E perfect normal?
Perfect normal și...
Dar Arne încă are probleme.
Iată un tânăr care e acum la închisoare,
Ispășește o condamnare de la zece la 20 de ani pentru omor prin imprudență
pentru o faptă de care nu e vinovat.
După proces, mama s-a dus la... Hollywood.
Am zburat cu toții până acolo.
Am fost luați cu limuzina și am mers să luăm cina cu Dick Clark.
Era încântată și nu-i venea să creadă că trăiește așa ceva.
Dar Ed și Lorraine Warren aveau propriile planuri.
Ne-au zis că o să fim milionari.
Soții Warren mi-au spus că o să scrie o carte.
Deja aleseseră scriitorul,
care mai scrisese, cred, pentru ei.
L-au adus pe dl Brittle să discute cu noi
și au pus o grămadă de întrebări. Ed i-a zis: „Să fie înfricoșătoare!”
Omul zice: „Dar am vorbit cu ei și au zis că n-a fost așa.”
Și Ed zice: „Fă-o înfricoșătoare! Lumea pentru asta vine la noi.”
Ed și Lorraine Warren au preluat frâiele.
Șase luni mai târziu, au venit la noi cu niște acte
și mama zice: „Să ne luăm avocat?”
Și Lorraine: „Nu, dragă.”
„Agenția William Morris are mulți avocați.”
Da, dar nu lucrau pentru noi, ci pentru voi.
- Alo? - Bună, Lorraine! Sunt Judy.
- Bună, Judy! - Ce faci?
Bine, draga mea.
- Ai aflat ceva? - Ce, scumpo?
- Despre carte? - Totul merge grozav.
Bine.
Pentru că voi ați muncit mult, noi am trecut prin toată tragedia...
Și, sincer, avem nevoie de bani, la fel ca voi.
Mama și tata au primit 4.500 de dolari,
dar Ed și Lorraine Warren au primit peste 81.000 de dolari.
Fac și acum bani din asta cu filmele din seria Trăind printre demoni.
Lorraine mi-a spus că o să fiu „un băiețel bogat” după cartea asta.
Era o minciună.
Soții Warren au câștigat bine de pe urma noastră.
Dacă pot profita de tine, o vor face.
No să rateze ocazia.
Când mama și-a dat seama că a fost trasă pe sfoară,
și-a pierdut încrederea în ei. Se pricepeau la ce făceau,
știau să vorbească cu oamenii și să-i aburească.
Erau escroci foarte buni.
Fratele meu, David, s-a simțit vinovat de tot calvarul.
Îndurerat, de fapt, pentru că știa că Arne e nevinovat.
N-aș fi supraviețuit fără sprijinul lui Debbie.
Sprijinul ei mi-a dat speranță.
Apoi, în 1985,
ne-am căsătorit în închisoare.
Era foarte frumoasă, radia.
Abia așteptam s-o țin în brațe! A fost grozav.
ARNE CHEYENNE JOHNSON A FOST ELIBERAT ÎN 1986
EL ȘI DEBBIE GLATZEL AU RĂMAS ÎMPREUNĂ PÂNĂ LA MOARTEA EI, ÎN 2021.
Calvarul ăsta mi-a schimbat viața. M-a apropiat mai mult de religie.
Nu sunt posedat.
N-am fost exorcizat,
dar nu sunt posedat și știu să mă protejez.
Știu ce rugăciuni să spun, așa că dețin controlul.
Credința mă ține puternic.
Deci totul pare să fie bine. Viața merge înainte.
Cred că acest caz a afectat întreaga familie.
Ne-a marcat pe toți.
Ne-a întors viețile pe dos și e greu să vorbim despre el.
Au trecut peste 40 de ani...
dar... ne-a schimbat
și a avut efecte de durată asupra tuturor membrilor familiei.
În momentul ăsta, suntem împrăștiați care încotro.
Nu mai vorbim unii cu alții.
Când văd pozele...
mă sperii și mă întristez din nou, pentru că văd un băiețel de 11 ani
care avea o copilărie normală până când s-a întâmplat asta.
Mă confrunt cu asta zi de zi.
În povestea asta, vrei să știi cine spune adevărul.
FAMILIA GLATZEL JUDITH - CARL SENIOR
După ce ai mei au murit, eu și soția ne uitam prin lucrurile lor.
Mama scria tot. Avea tulburare obsesiv-compulsivă.
Scria pe bucăți de hârtie, pe calendare, scria notițe pe orice.
Și pe un bilețel scria:
„Familia și-a luat medicamentul în seara asta și totul a fost bine.”
Când am investigat,
ne-am dat seama că era ceva suspect la „medicament”.
Am aflat că ne punea Sominex în mâncare.
Și îl dădea întregii familii de multă vreme.
Unii oameni pot adormi oriunde.
Pe tine te-a ținut treaz stresul azi-noapte?
Ia Sominex diseară și dormi! Sominex nu creează dependență.
Ia două pastile de Sominex, conform prospectului,
pentru un somn 100% sigur, și trezește-te revigorat!
Îmi amintesc că, la cină, mâncarea mamei era mereu separată de a noastră.
Dacă aveam spaghete, toți mâncam din castron.
Ea mânca separat. „Mai vrei?” Zicea „nu, mersi”.
Cred că mama folosea Sominex
ca să ne controleze pe noi, băieții, și pe tata.
Până la urmă, la finalul zilei, dacă toată lumea e obosită,
o să se ducă să se odihnească și n-ai bătăi de cap!
Dar Sominexul are efecte secundare de durată.
Schimbări de dispoziție, creștere în greutate și halucinații.
E foarte posibil
ca fratele meu David să fi ingerat suficient în timp
încât să vadă lucruri.
Te omor!
Iisus va muri în iad.
Mă rog, să i se pară că vede.
Te omor, ticălosule!
David, Arne, fratele meu Alan...
Cu toții au fost victime.
Mama nu ne-ar fi drogat.
A avut grijă de noi.
Adevărul e că, atunci când aveam 11 ani,
am fost posedat, se poate spune, de un spirit demonic.
Ăsta e adevărul. N-am niciun motiv să mint.
La fel ca tata, cumpăr câte o rablă și o repar.
Îmi găsesc ocupație. Îmi fac de lucru.
Mâinile leneșe fac lucrarea diavolului.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu