EL CIGNE
SENDERA PÚBLICA
L'Ernie rebé un fusell pel seu aniversari.
Marxà amb l'arma i una capsa de bales per veure què matava.
Vora can Raymond,
es posà dos dits a la boca i emeté un llarg xiulet.
Quatre portes el separaven del seu millor amic.
Alça el fusell sobre el cap.
En Raymond digué: "Diantre! Ho passarem bé!"
Els dos nois marxaren. Era maig, un dissabte al matí.
Els castanyers ja havien florit
i l'arç blanc destacava entre els arbusts.
L'Ernie i en Raymond, pel caminet de bardissa,
dispararen els ocellets que veren.
Borroners, pardals, tallaretes, verderoles...
Quan arribaren a la via fèrria, tenien 14 ocellets
penjats d'una corda.
L'Ernie assenyalà i xiuxiuejà: "Mira allà!"
Hi havia un noiet que mirava
amb binocles les branques d'un arbre vell.
"El Watson! Aquell bajoc!"
Peter Watson era menut i feble.
Tenia pigues i duia ulleres gruixudes.
Era un alumne eximi,
anava tres cursos avançat amb només 13 anys.
Li encantava la música i tocava bé el piano.
Era un negat per l'esport, callat i educat.
Els dos nois més grans s'aproparen al noiet.
Ell no els veié perquè mirava pels binocles
i es meravellava pel que observava.
L'Ernie cridà amb l'arma: "Mans enlaire!"
Peter Watson s'espantà.
Mirà amb els binocles els dos invasors.
Cridà l'Ernie: "Va! Mans enlaire!"
Watson romangué quiet amb els binocles a les mans.
Mirà en Raymond i l'Ernie.
No tenia por, però era millor no fer el ximple amb ells.
Ja havia patit els seus tractes durant anys.
Mans enlaire.
Era el més lògic.
En Raymond s'apropà i se li endú els binocles.
Acusà: "Qui espies?"
En Peter considerà les possibilitats.
Podia fugir, però l'enxamparien de seguida.
O demanar ajuda, però ningú l'escoltaria.
Només podia romandre tranquil i provar de sortir-se'n amb diàleg.
Ell digué: "Observava un picot verd."
"Un què?" "Un picot verd mascle." Un Picus viridis.
"Picotejava el tronc d'aquell arbre, buscava cucs."
L'Ernie alçà el fusell. "On és? L'escabetxaré!"
En Peter negà mirant els ocells penjats a l'esquena d'en Raymond.
"Fugí quan cridares. Els picots són molt tímids."
En Raymond xiuxiuejà a l'Ernie.
L'Ernie es colpejà la cama. "Bona idea!"
Deixà l'arma a terra i s'apropa al noiet.
El tombà a terra.
En Raymond tragué una corda i en tallà un tros.
Els dos lligaren de mans en Peter.
En Raymond digué: "Les cames!" En Peter forcejà i rebé un cop a la panxa.
Sense alè, no es mogué.
Els nois li lligaren també els turmells. Semblava un pollastre.
L'Ernie agafà l'arma
i portaren el noiet cap a les vies fèrries.
En Peter no digué una paraula.
Tant se val què volien fer, parlar no serviria.
L'arrastraren pel terraplè
i el deixaren a les vies. Aquestes vies.
Aquestes d'aquí.
Això m'ocorregué fa 27 anys. Em dic Peter Watson.
L'Ernie demanà: "Corda."
Ara en Peter estava indefens,
lligat ben fort a les vies.
Només podia moure el cap i els peus.
Els dos nois recularen per observar la feta.
L'Ernie opinà: "Ha quedat bé."
Digué el noi a les vies: "Això és assassinat."
L'Ernie respongué: "Potser no."
"Depèn de l'espai sota el tren."
"Si et quedes quiet potser te'n surts."
Els nois pujaren el terraplè i segueren rere uns arbusts.
L'Ernie tragué uns cigars i fumaren.
En Peter sabia que no l'alliberarien.
Eren perillosos i estaven bojos.
Perillosos, bojos i estúpids.
En Peter es digué: "He de calmar-me i pensar".
Quiet, sospesà les probabilitats.
El més alt del cap era el nas.
Estimà que sobresortia uns 10 cm de les vies.
N'era massa? Qui ho sabia amb els dièsels?
Sota el cap hi havia grava entre dues travesses.
Intentaria rebaixar-la una mica.
Començà a moure el cap retirant la grava
i fent-se un petit marge a poc a poc.
Cregué haver baixat uns 5 cm.
Perfecte. Però, i els peus?
Els girà cap endins perquè quedessin plans
i esperà que el tren vingués.
Es preguntà si una força sota el tren l'aspiraria cap amunt
quan el passés per sobre. Era possible.
S'havia de centrar
a prémer tot el cos contra el terra.
"No et relaxis. Roman quiet i tens i prem-te contra el terra."
En Peter observà el cel amunt,
un núvol solitari el creuava lentament.
Un monoplà travessà el núvol.
Era d'ala alta i fuselatge roig.
Un antic Piper Cub, cregué. L'observà fins que desaparegué.
Llavors, de sobte,
sentí un so vibrant provinent de les vies al seu costat.
Era fluix, quasi gens audible, un xiuxiueig trontollós
que semblava apropar-se per les vies.
En Peter aixecà el cap i mirà per la llarga via
que s'estenia 1 km enllà
i veié el tren.
Primer era un puntet negre, però en pocs segons
el punt creixé i creixé,
prengué forma i deixà de ser un punt,
ara era el gran cap quadrat d'un tren dièsel.
En Peter premé el cap amb força
contra el foradet que havia cavat.
Aplanà els peus.
Tancà els ulls i premé el cos contra el terra.
El tren arribà amb una bufada explosiva.
Com si hi hagués un canó.
Amb l'explosió arribà un vent xisclador
que bufava com un huracà dels narius als pulmons.
El soroll era ensordidor. El vent l'ofegava.
Tenia la sensació que un monstre ferotge i vociferant
se'l menjava viu i se l'empassava.
I s'acabà. El tren ja no hi era.
En Peter obrí els ulls i mirà el cel
i el gran núvol blanc que el sobrevolava.
S'havia acabat i havia sobreviscut.
- Allibera'l. - Digué l'Ernie.
En Raymond alliberà en Peter de les vies.
"Solta'l dels peus, de les mans no."
En Raymond tallà la corda dels peus.
Digué l'Ernie: "Encara ets el nostre presoner".
Els nois portaren en Peter pel camp fins al llac.
El presoner encara duia els canells lligats.
L'Ernie duia l'arma a l'altra mà
i en Raymond portava els binoculars d'en Peter.
Al llac, llarg i estret,
uns salzes s'alçaven a la riba.
Al mig, l'aigua era neta,
però la riba era plena de balques.
L'Ernie digué: "Tinc una idea."
"L'agafem dels braços i les cames
i el llancem tan lluny com podem per sobre d'aquestes canyes."
En Raymond interrompé: "Mira! Serà nostre!"
En Peter es girà i ho veié.
Un niu fet d'una pila de canyes i balques
sobresortia mig metre de l'aigua.
A dalt, un cigne blanc seia plàcid com si fos la Dama del Llac.
El cap estava girat cap als nois, els mirava amb atenció.
En Raymond exclamà: "Renoi! Que maco!"
L'Ernie soltà el presoner i es dugué l'arma a l'espatlla.
En Peter quequejà: "Això... Això és un santuari d'ocells."
L'Ernie preguntà: "Un què?"
En Peter començà a sentir una gran fúria dins seu.
Intentà romandre tranquil.
"Els cignes són sagrats a Anglaterra
i no se'ls pot disparar al niu. Potser hi ha cries."
"Si us plau, no ho facis! Està prohibit! No! Para!"
La bala impactà en el cap del cigne
i el llarg coll caigué lentament al costat del niu.
Obriu.
"Solta'l, Raymond. Serà un gos de caça."
En Raymond tallà les cordes de les mans del noi.
"Porta'l aquí!"
Vaig dir: "M'hi nego."
L'Ernie clavà una gran bufetada a en Peter.
Començà a sagnar-li el nas per un forat.
"Atreveix-te a negar-te un altre cop i et juro
que et pegaré i et deixaré sense dents
a dalt i a baix. Entesos?"
En Peter callà.
L'Ernie cridà: "Respon! Entesos?"
En Peter digué en veu baixa: "Sí, entesos."
Amb llàgrimes a la cara,
en Peter s'apropà a l'aigua i hi entrà.
Caminà cap al cigne mort i l'agafà amb tendresa.
A sota hi havia dos petits cignes plens de plomissa gris.
S'arrupien al mig del niu.
L'Ernie cridà a la riba: "Hi ha ous?"
Respongué en Peter: "No! Res!"
Portà el cigne mort a la riba del llac.
El deixà a terra amb compte i mirà els altres dos nois.
Els ulls, humits per les llàgrimes, eren plens d'ira.
"Vosaltres sí que hauríeu de morir."
L'Ernie semblà sorprès, però tornà ràpid en si.
Una espurna amenaçadora li ballava als ullets negres.
"El ganivet, Raymond."
Una articulació uneix l'ala amb l'ocell.
L'Ernie la trobà, hi passà el ganivet i tallà el tendó.
El ganivet afilat tallava bé
i no trigà gaire a separar l'ala.
L'Ernie girà el cigne i li tragué l'altra ala.
"Corda." Estengué la ma cap a en Raymond.
L'Ernie tallà vuit trossos d'un metre.
Els lligà a la part superior de les grans ales.
"Obre els braços."
En Peter romangué al llac sota el sol,
un preciós matí de maig,
amb les enormes ales sagnants
penjades extravagantment als costats.
L'Ernie aplaudí i ballà una mica de giga a la gespa.
En Peter preguntà: "Has acabat?"
L'Ernie respongué: "Els cignes no parlen."
Caminaren per la riba fins que arribaren a un gran salze.
Les branques penjaven de ben amunt
i gairebé tocaven la superfície del llac.
"El que faràs, Sr. Cigne, és pujar a dalt de tot".
"Allà estendràs les ales i saltaràs."
En Raymond cridà: "Fantàstic!"
La idea de ser allà dalt
i ben lluny d'aquells brètols complagué en Peter.
Quan hi pugés, s'hi quedaria.
Dubtava que volguessin pujar a buscar-lo.
I, si ho fessin, pujaria a una branqueta incapaç de suportar dues persones.
L'arbre era bastant fàcil d'escalar, les branques baixes ajudaven.
L'Ernie cridà: "Més amunt! Va!"
En Peter arribà a un punt on no podia pujar més.
Es trobava a una branca tan prima com un canell
que s'estenia per sobre del llac
i al final es corbava.
En Peter hi romangué i descansà.
Era ben a munt, a uns 15 metres. No podia veure els nois.
Ja no eren al costat de l'arbre.
"Escolta'm bé!"
S'havien allunyat de l'arbre
fins un lloc des d'on podien veure bé el noiet.
Des d'allà amunt,
en Peter s'adonà que les fulles eren molt primes i disperses.
Gairebé no el tapaven.
"Ves al final de la branca!"
"Quan siguis sobre l'aigua fastigosa, salta!"
En Peter romangué quiet.
Mirà fixament les figures llunyanes del camp.
El miraven sense moure's gaire del lloc.
"Comptaré fins a deu
i si no has estès les ales i has saltat, et dispararé."
"Ja hauré matat dos cignes avui."
"Començo."
"U, dos, tres, quatre, cinc, sis!"
En Peter romangué ben quiet. Res no el faria moure's a partir d'ara.
"Set, vuit, nou, deu!"
En Peter observà com s'alçava l'arma.
L'apuntava directament.
Sentí l'espetec del fusell
i el brunzit de la bala passant-li pel costat.
Tenia por, però no es mogué.
Veié l'Ernie carregar l'arma.
L'Ernie cridà: "Última oportunitat! Ara sí et donaré!"
En Peter esperà i mirà el noi entre ranuncles
amb l'altre noi al costat al prat llunyà.
L'arma tornà a alçar-se.
Ara sentí l'espetec quan la bala l'impactà la cama.
No li feu mal, però la força era devastadora.
Era com si l'haguessin colpejat als peus, que s'allunyaren de la branca.
Es penjà i lluità per no caure.
La branqueta d'on es penjava s'inclinà i es trencà.
Algunes persones, quan han rebut massa i han sobrepassat els límits,
s'ensorren, col·lapsen i es rendeixen.
Però n'hi ha d'altres, no gaires,
que, per algun motiu, mai podran ser conquistades.
N'hi ha en temps de guerra i en temps de pau.
Tenen una ànima indomable
i res, ni el dolor ni la tortura ni l'amenaça de mort,
els farà rendir-se.
El petit Peter Watson n'era una.
Mentre lluitava per evitar caure de dalt d'aquell arbre,
De sobte s'adonà que guanyaria.
Mirà amunt i veié una llum que brillava sobre el llac.
Era tan brillant i tan maca que no podia parar de mirar-la.
La llum el cridava, l'atreia.
En Peter saltà cap a la llum i estengué les ales.
Tres persones asseguraren veure un gran cigne
sobrevolant el poble aquell matí:
una professora,
un home canviant les teules d'una farmàcia
i un noi que jugava a un camp pròxim.
La Sra. Watson rentava els plats a la cuina.
Mirà per la finestra
just en el moment en què una cosa gegant i blanca aterrava
a la gespa del seu jardí.
Sortí corrent.
S'agenollà al costat de la figura encongida del seu fill únic.
Exclamà: "Reietó! Vida meva!"
"Què t'ha passat?"
"El cigne" està inspirat en una notícia real
que Dahl va guardar al seu "Llibre d'idees" durant 30 anys
abans d'escriure el relat l'octubre de 1976.
Subtítols: Júlia Fuentes Ripoll