LABUD
JAVNA STAZA
Ernie je za rođendan dobio pušku.
Uzeo je pušku i kutiju metaka i pošao vidjeti što može ubiti.
Pred Raymondovom kućom
stavio je dva prsta u usta i ispustio dugački zvižduk.
S Raymondom je bio najbolji. Živio je malo dalje.
Držao je pušku iznad glave.
„Ajme”, rekao je Raymond. „Možemo se zabaviti!”
Dječaci su otišli. Bilo je svibanjsko, subotnje jutro.
Kesteni su procvjetali,
a glog je bio bijel uz živicu.
Dok su Ernie i Raymond hodali uskim prolazom,
ustrijelili su svaku ptičicu.
Zimovke, vrapce, grmuše, žutovoljke.
Kad su došli do željezničke pruge, na užetu je bilo četrnaest ptičica.
„Gle”, šapnuo je Ernie i pokazao rukom. „Ondje!”
Neki dječak je gledao
grane starog drveta kroz dalekozor.
„Watson! Taj mali glupan.”
Peter Watson bio je malen i krhak.
Bio je pjegav i nosio je debele naočale.
Bio je izvrstan učenik i već pohađao osmi razred iako mu je bilo samo 13.
Volio je glazbu i dobro je svirao klavir.
Sport mu nije išao. Bio je tih i pristojan.
Prišuljala su mu se dva veća dječaka.
Nije ih vidio od dalekozora
i bio je zaokupljen onime što je gledao.
„Ruke uvis”, poviče Ernie uperivši pušku.
Peter Watson je poskočio.
Kroz dalekozor je promatrao dvojicu uljeza.
„Daj!”, viknuo je Ernie. „Ruke uvis!”
Peter je stajao mirno
držeći dalekozor s obje ruke pred sobom.
Gledao je Raymonda i Ernieja.
Nije se bojao, ali znao je da ne smije izigravati budalu.
Već su godinama imali pik na njega. Ruke uvis.
To je bila jedina razborita opcija.
Raymond je zakoračio i oteo mu dalekozor.
„Koga špijuniraš?”, viknuo je.
Peter Watson razmotrio je mogućnosti.
Mogao bi pobjeći, ali začas bi ga uhvatili.
Mogao bi zvati upomoć, no nitko ga ne bi čuo.
Stoga je samo mogao ostati smiren
i pokušati se izvući razgovorom.
„Gledao sam zelenog djetlića”, rekao je.
„Što?” „Mužjaka zelenog djetlića.” Picus viridis.
„Kuckao je deblo onog mrtvog drveta, tražeći ličinke.”
„Gdje je?” pitao je Ernie.
„Sredit ću ga!” „Ne”, rekao je Peter
gledajući mrtve ptice koje su mu visjele s ramena.
„Odletio je čim si povikao. Djetlići su jako plašljivi.”
Raymond je šapnuo Ernieju.
Ernie se pljusnuo po bedru. „Sjajno!”
Stavio je pušku na tlo i krenuo prema dječaku.
Bacio ga je na tlo.
Raymond je odrezao komad užeta.
Peteru su zavezali zapešća.
„Sad noge”, reče Raymond.
Peter se opirao i zaradio udarac u trbuh. Ostao je bez zraka i mirno ležao.
Veći su mu dječaci vezali gležnjeve kao piletu.
Ernie je podigao pušku
i ponijeli su dječaka prema željezničkoj pruzi.
Peter Watson bio je sasvim tih.
Što god namjeravali, razgovor mu ne bi pomogao.
Odvukli su ga niz nasip
i polegli ga paralelno s tračnicama. Ovim tračnicama.
Baš ovim tračnicama. To je bilo prije 27 godina. Ja sam Peter Watson.
„Još užeta”, rekao je Ernie.
Kad su završili, Peter je bio bespomoćan i vezan između tračnica.
Mogao je micati samo glavu i stopala.
Ernie i Raymond promatrali su svoje djelo.
„Dobar posao”, rekao je Ernie.
„Ovo je ubojstvo”, rekao je dječak između tračnica.
„Možda ne”, rekao je Ernie.
„Ovisi koliko je vlak udaljen od tla. Budeš li mirno ležao, možda se izvučeš.”
Veći su se momci popeli na nasip i sjeli iza grmlja.
Ernie je izvadio cigarete. Pušili su.
Peter je znao da ga neće osloboditi. To su bili opasni i ludi momci.
Opasni, ludi i glupi momci.
„Moram ostati smiren i razmisliti”, mislio je.
Ležao je i vagao svoje izglede. Najviši dio glave bio mu je nos.
Procijenio je da mu nos strši oko 10 cm iznad tračnica.
Previše? Teško je reći s modernim lokomotivama.
Glava mu je počivala na šljunku između dvije daske.
Mora je pokušati malo ukopati.
Počeo se vrpoljiti i glavom odgurivati šljunak.
Postepeno je napravio malo udubljenje.
Spustio glavu za oko pet centimetara.
To je dovoljno. A stopala?
Uvukao ih je tako da su bila gotovo ravna,
a zatim je čekao vlak.
Pitao se hoće li se ispod vlaka stvoriti vakuum
dok juri preko njega i povući ga gore. Mogao bi.
Mora dati sve od sebe
da potisne tijelo prema tlu.
„Nemoj se opustiti. Budi krut i napet i potisni se prema tlu.”
Peter je promatrao nebo iznad sebe
gdje je polako putovao jedan kumulus.
Preko oblaka prošao je avion. Stari visokokrilac s crvenim trupom.
Stari Piper Cub, pomislio je. Promatrao ga je dok nije nestao.
Odjednom je čuo vibrirajući zvuk koji je dolazio iz jedne od tračnica.
Vrlo tih, jedva čujan, sićušan, brujeći šapat
koji kao da je dolazio od udaljenih tračnica.
Peter je podigao glavu i pogledao niz prugu
koja se protezala kilometar i pol.
Vidio je vlak.
Prvo samo crnu točku, ali kako je podigao glavu,
točka je postajala sve veća i počela je poprimati oblik velikog,
tupog prednjeg kraja dizelske lokomotive.
Spustio je glavu i pogurao je u rupu koju je iskopao u šljunku.
Poravnao je stopala.
Zatvorio je oči i pritisnuo tijelo uz tlo.
Vlak je naletio eksplozivnim udarom. Kao da mu je pištolj opalio u glavi.
Uz eksploziju je došao nagli, vrišteći vjetar
koji mu je kao uragan puhao niz nosnice i u pluća.
Zvuk je bio zaglušujuć. Vjetar ga je gušio.
Imao je osjećaj da ga jedu živog
i da ga guta vrišteće, krvoločno čudovište.
A onda je završilo. Vlak je prošao.
Peter je otvorio oči, vidio bijelo nebo
i veliki oblak kako putuje iznad njega.
Bilo je gotovo, uspio je.
- Oslobodi ga. - Reče Ernie.
Raymond je prerezao užad koja je držala Petera.
„Odveži mu stopala, ali ne i ruke.”
Raymond je prerezao uže oko gležnjeva.
„Još si zatočenik, kompa”, reče Ernie.
Dva veća dječaka otpratila su Petera preko polja prema jezeru.
Zapešća su mu još uvijek bila vezana.
Ernie je držao pušku,
a Raymond je nosio dalekozor koji je uzeo Peteru.
Jezero je bilo dugo i usko, a uz obalu su rasle visoke vrbe.
U sredini je voda bila bistra,
ali bliže obali bila je šuma rogoza.
„A sad”, rekao je Ernie. „Predlažem ovo. Ti ga primi za ruke, ja ću za noge,
pa ćemo ga zanjihati što dalje možemo preko one blatnjave trske.”
„Gle!”, prekinuo ga je Raymond. „Sredimo ga!”
Peter se okrenuo i ugledao ga.
Gnijezdo od velike gomile trske i rogoza
koje se uzdizalo 60 cm iznad vode.
Na njemu je sjedio divni, bijeli labud, spokojno kao Gospa od jezera.
Glavu je okrenuo prema dječacima, oprezan i budan.
„Ajme!”, reče Raymond. „Kakav ljepotan!”
Ernie je pustio zatočenikovu ruku i namjestio pušku na rame.
„Ovo je rezervat za ptice”, promucao je Peter.
„Što?”, pitao je Ernie.
Peter je osjetio kako u njemu raste divlji bijes.
Pokušao je zvučati smireno.
„Labudovi su najzaštićenije ptice u Engleskoj
i ne puca se na pticu u gnijezdu. Možda ima mlade.
Ne činite to. Ne smijete. Molim vas. Stanite!”
Metak je pogodio labuda u glavu
i dugački, bijeli vrat polako je klonuo na stranu.
Otvori.
„Oslobodi mu ruke. On nam je pas tragač.”
Raymond je prerezao užad.
„Idi po njega!”
„Neću”, rekoh.
Ernie je jako ošamario Petera.
Iz jedne mu je nosnice poteklo malo krvi.
„Pokušaj opet odbiti i obećat ću ti nešto:
izbit ću ti sve te bijele, prednje zube,
gornje i donje. Shvaćaš li?”
Peter je šutio.
„Odgovori!”, zaurlao je. „Shvaćaš?”
„Da”, Peter Watson rekao je tiho. „Shvaćam.”
Peteru su niz lice curile suze dok se spuštao niz obalu i ulazio u vodu.
Došao je do mrtvog labuda i nježno ga podigao s obje ruke.
Ispod su bila dva sićušna, mlada labuda sivog paperja.
Zbili su se u središtu gnijezda.
„Ima li jaja?”, povikao je Ernie.
„Ne”, odgovorio je Peter. „Ništa.”
Odnio je mrtvog labuda do ruba jezera.
Nježno ga je stavio na tlo, ustao je i suočio se s dječacima.
Oči su mu još bile vlažne od suza i kipjele od bijesa.
„Vi biste trebali biti mrtvi”, rekao je.
Ernie je ostao malo zatečen, ali brzo se oporavio.
Opasna je iskra plesala u njegovim malim, crnim očima.
„Daj mi svoj nož, Raymonde.”
Postoji zglob kojim se krilo drži za pticu.
Ernie je zabio nož u taj zglob i prerezao žilu.
Nož je bio oštar i učinkovit. Odrezao je krilo u jednom komadu.
Ernie je okrenuo labuda i odrezao drugo krilo.
„Uže”, rekao je, ispruživši ruku prema Raymondu.
Ernie je izrezao oko osam dijelova.
Zavezao je užad na gornji rub krila.
„Ispruži ruke.”
Peter je stajao na suncu pored jezera ovog divnog, svibanjskog jutra,
a ogromna, gipka i malo zakrvavljena krila groteskno su mu visjela sa strane.
Ernie je zapljeskao i otplesao mali ples na travi.
„Jeste li završili?”, pitao je Peter.
„Labudovi ne govore”, rekao je Ernie.
Hodali su uz obalu jezera dok nisu došli do visoke vrbe.
Grane su visjele s velike visine
i gotovo dodirivale površinu jezera.
„A sad, g. Labude,
popet ćete se na vrh, a zatim raširiti krila i poletjeti!”
„Sjajno!”, uzviknuo je Raymond.
Pomisao da će biti visoko
i izvan dosega tih huligana, Peteru se jako svidjela.
Kad se popne, ostat će gore.
Sumnjao je da će im se dati ići za njim.
U tom bi slučaju pobjegao po tankoj grani koja ne bi izdržala dvojicu.
Po drvetu se bilo lako penjati, a niske grane pomagale su da počne.
„Više!”, viknuo je Ernie. „Još!”
Peter je stigao do točke gdje nije mogao više.
Stajao je na grani debeloj kao ljudsko zapešće,
a ta se grana protezala preko jezera,
a zatim skladno savijala.
Stajao je i odmarao se.
Bio je jako visoko, bar 15 metara. Nije vidio dječake.
Nisu više stajali u podnožju drveta.
„Slušaj pažljivo!”
Udaljili su se od drveta
dok više nisu jasno vidjeli dječaka na vrhu.
Gledajući ih
Peter je shvatio koliko je lišće vrbe rijetko.
Skoro ga uopće nije zaklanjalo.
„Počni hodati po toj grani!
Hodaj dok ne dođeš iznad one blatne vode pa poleti!”
Peter se nije micao.
Pratio je udaljene likove na polju ispod.
Stajali su mirno i promatrali ga.
„Brojit ću do deset.
Ako ne raširiš ta krila i ne poletiš, ustrijelit ću te.
To će biti dva ubijena labuda danas. Idemo.”
„Jedan, dva, tri, četiri, pet, šest!”
Peter je ostao potpuno miran. Više ga ništa neće natjerati da se mrdne.
„Sedam, osam, devet, deset!”
Peter je vidio da ovaj podiže pušku.
Uperio ju je u njega.
Čuo je pucanj
i kako je metak prozujao pored njegove glave.
Zastrašujuće, ali bio je miran.
Vidio je da Ernie puni pušku.
„Posljednja prilika!”, povikao je. „Sljedeći je tvoj!”
Peter je čekao. Promatrao je dječake između ljutića na livadi ispod.
Opet je podigao pušku.
Ovaj je put čuo prasak dok ga je metak pogodio u bedro.
Nije osjetio bol, no sila je bila razarajuća.
Kao da ga je netko opalio čekićem
i odnio oba stopala s grane na kojoj je stajao.
Pokušavao se pridržati rukama.
Grančica za koju se držao svinula se i pukla.
Neki ljudi, kad im je svega previše
i kad prijeđu granicu izdržljivosti,
sruše se, klonu i odustanu.
Ali drugi, iako ih nema mnogo,
iz nekog će razloga uvijek biti nepokorivi.
Upoznajete ih tijekom rata, ali i u miru.
Duh im je nesalomljiv
i ni bol, ni mučenje, ni prijetnja smrću
neće ih natjerati da odustanu.
Mali Peter Watson bio je jedan od njih.
Dok se borio i hvatao da ne padne s vrha tog drveta,
odjednom mu je sinulo da će pobijediti.
Pogledao je gore i vidio svjetlost iznad jezera.
Sjala je tako sjajno i lijepo da nije mogao svrnuti pogled.
Svjetlost ga je dozivala i posezala za njim,
a on je skočio prema svjetlosti i raširio krila.
Troje ljudi reklo je da su vidjeli velikog labuda
kako to jutro leti oko sela:
učitelj, čovjek koji je mijenjao crepove na krovu ljekarne
i dječak koji se igrao u obližnjem polju.
Gđa Watson, koja je prala posuđe u sudoperu,
slučajno je pogledala kroz prozor u trenutku
kad je nešto ogromno i bijelo
sletjelo na travnjak u njezinom vrtu.
Istrčala je van.
Pala je na koljena
pored malog, zgužvanog lika svog sina jedinca.
„Dušo moja!”, viknula je. „Moj dječače!
Što ti se dogodilo?”
„LABUD” JE NADAHNUT NOVINSKIM ČLANKOM STVARNOG DOGAĐAJA
KOJI JE DAHL 30 GODINA DRŽAO U „KNJIZI S IDEJAMA”
PRIJE NEGOLI GA JE NAPISAO U LISTOPADU 1976.
Prijevod titlova: Davor Levak