LABUŤ
VEŘEJNÁ STEZKA
Ernie dostal k narozeninám pušku.
Vzal zbraň a náboje a šel pátrat po něčem k zastřelení.
Před Raymondovým domem
si strčil dva prsty do úst a dlouze a ostře zahvízdal.
Byl to jeho nejlepší kamarád. Bydlel o čtyři domy dál.
Ernie zvedl pušku nad hlavu.
„Ty brďo!“ řekl Raymond. „Bude sranda!“
Hoši vyšli do květnového sobotního dopoledne.
Jírovce byly v plném květu
a hlohy v živých plotech bíle svítily.
Ernie a Raymond na úzké stezce mezi živými ploty
zastřelili všechny ptáčky, které potkali. Hýly, pěvušky, pěnice, strnady.
Když došli k železniční trati, měli zavěšených na provázku 14 ptáčků.
„Hele!“ zašeptal Ernie a natáhl dlouhou paži. „Tam!“
Za keři byl malý kluk
a díval se dalekohledem do větví starého stromu.
„Watson! Ten malej trouba.“
Peter Watson byl drobný a neduživý. Měl pihovatý obličej a nosil silné brýle.
Byl vynikající žák
posledního ročníku, přestože mu bylo teprve 13 let.
Měl rád hudbu a hrál dobře na klavír.
Sporty mu nešly. Byl tichý a zdvořilý.
Dva starší hoši se k němu pomalu plížili.
Neviděl je, protože se díval dalekohledem
na něco, co ho velice zaujalo.
„Pracky nahoru!“ zakřičel Ernie a zamířil. Peter Watson nadskočil.
Zíral skrz své brýle na rušitele.
„Dělej!“ houkl Ernie. „Pracky nahoru!“
Peter Watson nehnutě stál
a držel si oběma rukama dalekohled před tělem.
Díval se na Raymonda a Ernieho.
Nebál se, ale věděl, že s nimi nejsou žádné žerty.
Jejich pozornosti už v životě vytrpěl dost.
Ruce vzhůru.
Jinou rozumnou možnost neměl.
Raymond k němu přistoupil a sebral mu dalekohled.
„Koho šmíruješ?“ obořil se na něj. Peter Watson zvažoval své možnosti.
Mohl utíkat, ale to by ho okamžitě dohnali.
Mohl křičet, ale nikdo by ho neslyšel.
Zbývalo mu tudíž jen zachovat klid
a zkusit se ze situace vymluvit.
„Pozoroval jsem žlunu,“ řekl Peter.
„Cože?“ „Samce žluny.“ Picus viridis.
„Kloval do kmene toho mrtvého stromu a hledal larvy.“
„Kde?“ řekl Ernie a pozvedl pušku.
„Já ho sejmu!“ „To těžko,“ řekl Peter
a díval se na zavěšené ptáky na Raymondově rameni.
„Uletěl, jakmile jsi zakřičel. Datlovití jsou velmi plaší.“
Raymond něco pošeptal Erniemu.
Ernie se plácl do stehna. „To je nápad!“
Odložil zbraň a popošel k malému chlapci.
Shodil ho na zem.
Raymond vytáhl z kapsy provázek a kus uřízl.
Pak Peterovi pevně svázali zápěstí.
„Teď nohy,“ řekl Raymond.
Peter se vzpouzel a dostal pěstí do břicha.
To mu vyrazilo dech a zůstal ležet.
Hoši mu dalším provázkem svázali kotníky,
jak když se drezíruje kuře.
Ernie zvedl pušku
a vedli chlapce k železniční trati.
Peter Watson mlčel jako ryba.
Ať měli za lubem cokoli, řečmi by si nepomohl.
Stáhli svou oběť z náspu
a položili ji podélně mezi kolejnice. Mezi tyhle kolejnice.
Tohle se mi stalo před 27 lety. Já jsem Peter Watson.
„Eště špagát,“ řekl Ernie.
Když skončili, bezmocný Peter
byl pevně uvázán mezi kolejnicemi. Hýbat mohl jen hlavou a chodidly.
Ernie a Raymond poodstoupili a zkoumali své dílo.
„To se povedlo,“ řekl Ernie.
„To je vražda,“ řekl chlapec mezi kolejnicemi.
„Možná ne,“ řekl Ernie.
„To je na světlé výšce mašiny. Připlácni se k zemi a třeba to zvládneš.“
Starší hoši vylezli na násep a usadili se za křovím.
Ernie vytáhl cigarety. Zakouřili si.
Peter Watson už věděl, že ho nepustí.
Byli to nebezpeční a pomatení kluci. Nebezpeční, pomatení a hloupí kluci.
„Zachovat klid a přemýšlet,“ říkal si Peter.
Nehybně ležel a zvažoval situaci.
Nejvyšším bodem hlavy je nos.
Odhadoval, že nos trčí zhruba 10 centimetrů nad kolejemi.
Je to moc? U těch moderních dieselů těžko říci.
Hlavu má opřenou o sypký štěrk mezi dvěma pražci.
Musí se trochu zahrabat.
Začal kroutit hlavou, odtlačovat štěrk
a postupně si vytvořil malou prohlubeň.
Odhadoval, že hlavu snížil o pět centimetrů.
To by šlo. Ale co chodidla?
Otočil je špičkami k sobě, téměř do roviny,
a čekal na vlak.
Přemýšlel, jestli pod jedoucím vlakem nevzniká podtlak,
který by ho táhl nahoru. Možné to bylo.
Musí se soustředit na to,
aby se celým tělem tiskl k zemi.
„Neochabnout. Zpevnit tělo a tlačit se k zemi.“
Peter Watson se díval na bílé nebe,
po němž pomalu plul jediný kupovitý oblak.
Přes mrak přeletěl letoun.
Malý hornoplošník s červeným trupem.
„Starý Piper Cub,“ řekl si. Pozoroval ho, dokud nezmizel.
Pak znenadání
uslyšel podivnou vibraci kolejnic po obou stranách hlavy.
Byla sotva slyšitelná. Tiše šeptající hukot,
který se po kolejnicích nesl zdaleka.
Peter zvedl hlavu a podíval se na trať,
z níž viděl asi kilometr a půl,
a uviděl vlak.
Nejprve jen jako tečku, ale jak držel hlavu nahoře, tečka rostla a rostla
a získávala tvar, až to nebyla tečka,
ale velké, hranaté a tupé čelo dieselové lokomotivy.
Peter si položil hlavu a zatlačil ji do jamky, kterou vyhloubil ve štěrku.
Ohnul chodidla k sobě.
Pevně zavřel oči a tiskl se celým tělem k zemi.
Vlak přijel s ohlušujícím výbuchem.
Jako rána z děla v hlavě.
Výbuch doprovázel krutý kvílící vítr,
jako by se mu nosem do plic prohnal hurikán.
Hluk byl drtivý. Vítr ho dusil.
Připadalo mu, jako by ho zaživa
požírala nějaká ječící vražedná obluda.
A pak bylo po všem. Vlak byl pryč.
Peter Watson otevřel oči a uviděl bílé nebe
a velký bílý mrak, který po něm stále plul.
Bylo po všem, a on to dokázal.
- Odřízni ho. - Řekl Ernie.
Raymond Petera odřezal od kolejnic.
„Uvolni mu nohy, ale ruce nech.“
Raymond přeřízl provázky u kotníků.
„Pořád jsi náš vězeň, kámo,“ řekl Ernie.
Starší hoši odvedli Petera Watsona přes louku k jezeru.
Vězeň měl stále svázaná zápěstí.
Ernie držel ve volné ruce pušku
a Raymond nesl dalekohled, který Peterovi vzal.
Jezero bylo dlouhé a úzké a na jeho březích rostly vysoké vrby.
Uprostřed byla voda čirá,
ale u břehů bujelo vodní rostlinstvo.
„Tak hele,“ řekl Ernie. „Uděláme to takhle.“
„Ty ho vemeš za ruce, já za nohy,
napočítáme do tří a hodíme ho co nejdál do blátíčka.“
„Hele!“ přerušil ho Raymond. „Tam! Na něj!“
Peter Watson se otočil a hned to uviděl.
Hnízdo v podobě obrovské hromady rákosí a sítin,
které se tyčilo půl metru nad hladinu.
A na něm seděla nádherná labuť, klidně jako Jezerní paní.
S hlavou obrácenou k chlapcům, bdělá a ostražitá.
„Krucifix!“ zvolal Raymond. „To je krása!“
Ernie pustil vězňovu paži a zvedl pušku k rameni.
„Tady je... ptačí rezervace,“ řekl koktavě Peter.
„Co že tu je?“ zeptal se Ernie.
Peter cítil, jak se v něm vzdouvá hněv. Snažil se zachovat klidný hlas.
„Labutě jsou nejpřísněji chránění ptáci v Anglii
a ptáci na hnízdě se nestřílí. Může pod sebou mít mladé.
Nedělej to, prosím, to nemůžeš!“
Střela zasáhla labuť doprostřed hlavy
a dlouhý bílý krk se pomalu svěsil přes okraj hnízda.
Otevřít.
„Uvolni mu ruce, Raymonde. Je náš loveckej pes.“
Raymond přeřezal provázky na zápěstích chlapce.
„Přines!“
„Odmítám,“ řekl jsem.
Ernie Petera tvrdě udeřil do obličeje otevřenou dlaní.
Z jedné nosní dírky se mu spustila krev.
„Ještě jednou něco odmítni, a já ti něco slíbím:
vyrazím ti všechny ty tvý bílý zuby,
horní i dolní. Rozumíš tomu?“
Peter Watson mlčel. „Odpověz!“ štěkl Ernie. „Rozumíš?“
„Ano,“ řekl tiše Peter Watson. „Rozumím.“
Peterovi tekly po tvářích slzy, když scházel po břehu a vstupoval do vody.
Dobrodil se k mrtvé labuti a něžně ji vzal oběma rukama.
Pod ní byla dvě mláďata, porostlá šedým prachovým peřím.
Choulila se k sobě uprostřed hnízda.
„Jsou tam vejce?“ houkl Ernie z břehu.
„Ne,“ odpověděl Peter. „Nic.“
Donesl mrtvou labuť zpátky na břeh jezera.
Jemně ji položil na zem a postavil se čelem k těm dvěma.
Jeho uslzené oči sršely vztekem.
„Mrtvý bys měl být ty,“ řekl.
To Ernieho lehce zaskočilo, ale rychle se vzpamatoval.
V jeho černých očkách zatančila nebezpečná jiskřička.
„Dej mi kudlu, Raymonde.“
Křídlo je s ptačím tělem spojeno kloubem.
Ernie ten kloub našel, zanořil do něj nůž a přeřízl šlachy.
Nůž byl ostrý a řezal dobře.
Brzy se podařilo odříznout celé křídlo.
Ernie labuť obrátil a odřízl i druhé křídlo.
„Špagát,“ řekl a natáhl ruku k Raymondovi.
Ernie nařezal osm metrových kousků.
Provázky uvázal na horní okraj velkého křídla.
„Roztáhni ruce.“
Peter Watson stál na slunci u jezera
za krásného májového dopoledne a obrovská, mírně zkrvavená křídla
se mu groteskně houpala u boků.
Ernie zatleskal a začal křepčit v trávě.
„Skončil jsi?“ zeptal se Peter Watson.
„Labutě nemelou,“ řekl Ernie.
Pochodovali po břehu jezera, až přišli k urostlé vrbě.
Její větve visely z velké výšky
až těsně nad hladinu jezera.
„Tvůj úkol, labuťáku,
je vylézt nahoru, a až tam budeš,
roztáhneš křídla a poletíš!“
„Paráda!“ vykřikl Raymond.
To, že se octne vysoko
a mimo dosah těch chuligánů, se Peterovi zamlouvalo.
Až bude nahoře, zůstane tam.
Pochyboval, že by lezli za ním.
A i kdyby, mohl vylézt na tenkou větev,
která by dva lidi neudržela.
Na strom se lezlo poměrně snadno, včetně nástupu na spodní větve.
„Vejš!“ volal Ernie. „Lez dál!“
Peter se nakonec dostal až tam, odkud už to výš nešlo.
Stál teď na větvi silné jako zápěstí dospělého muže,
napřažené daleko nad jezero,
kde se ladně stáčela dolů.
Stál tam a odpočíval po výstupu.
Byl velmi vysoko, nejméně patnáct metrů. Ty dva už neviděl.
Už nestáli u kmene.
„Teď poslouchej!“
Poodešli od stromu,
aby na hocha v koruně dobře viděli.
Při pohledu na ně
si Peter Watson uvědomil, jak řídké a úzké listy má vrba.
Téměř vůbec ho nekryly.
„Běž dál po tý větvi!
Běž až nad tu bahnitou vodičku, a pak vzleť!“
Peter Watson se nepohnul.
Nespouštěl oči ze dvou postav dole na louce.
Stály nehybně a dívaly se na něj.
„Napočítám do deseti, a jestli do tý doby nepoletíš, sestřelím tě.
To už bude dneska druhá labuť.
Jdeme na to.
Raz, dva, tři, čtyry, pět, šest!“
Peter Watson zůstal nehybný. K pohybu ho nic nemohlo donutit.
„Sedum, osum, devět, deset!“
Peter viděl, jak se puška zvedá k rameni.
Mířila přímo na něj.
Slyšel prásknutí výstřelu
a svist střely okolo hlavy.
Bylo to děsivé, ale nepohnul se.
Viděl, že Ernie nabíjí na další ránu.
„Poslední šance!“ ječel Ernie. „Další tě trefí!“
Peter čekal.
Sledoval chlapce mezi pryskyřníky na louce hluboko pod sebou.
Puška se znovu zvedla k rameni.
Tentokrát uslyšel ránu a ucítil zásah do stehna.
Nebolelo to, ale síla nárazu byla drtivá,
jako by dostal ránu palicí,
a srazila mu obě chodidla z větve, na níž stál.
Rukama hledal, čeho by se chytil.
Větévka, které se držel, se ohnula a rozštěpila.
Někteří lidé, když je toho na ně moc
a jejich výdrž se vyčerpá,
se jednoduše zhroutí a vzdají.
Jsou ale i jiní, byť ne mnoho,
kteří jsou bůhvíproč za všech okolností neporazitelní.
Dají se potkat za války i v míru.
Mají nezlomnou vůli
a bolest, mučení ani hrozba smrti
je nepřinutí se vzdát.
Malý Peter Watson byl jedním z nich.
A jak kolem sebe hmatal rukama, aby nespadl ze stromu,
znenadání poznal, že vyhraje.
Vzhlédl a uviděl nad vodami jezera světlo
tak jasné a nádherné, že od něj nemohl odtrhnout zrak.
Světlo ho vábilo, přitahovalo,
a on vyskočil k němu a roztáhl křídla.
Tři různí lidé pozorovali velkou labuť,
která toho dopoledne kroužila nad vsí: učitel,
muž, který měnil krytinu na střeše drogerie,
a chlapec, který si hrál na nedaleké louce.
Paní Watsonová myla v kuchyni nádobí
a vyhlédla z okna právě ve chvíli,
kdy se cosi obrovského a bílého zřítilo
na trávník její zahrady.
Vyběhla ven.
Padla na kolena
u zhroucené postavičky svého jediného syna.
„Miláčku!“ vykřikla. „Chlapče můj!“
„Co se ti stalo?“
Povídka „Labuť“ byla inspirována novinovou zprávou o skutečné události,
kterou měl Dahl ve svém sešitu s náměty třicet let,
než povídku v říjnu 1976 sepsal.
Překlad titulků: Tomáš Lenikus