SVANEN
OFFENTLIG STI
Ernie fik en riffel til sin fødselsdag.
Han tog riflen og kugler og ville se, hvad han kunne skyde.
Uden for Raymonds hus stak han to fingre i munden og piftede.
Ernies bedste ven Raymond boede fire huse væk.
Han løftede riflen over hovedet.
"Fedt!" sagde Raymond. "Den kan vi få sjov med!"
De to drenge tog afsted. Det var en lørdag morgen i maj.
Kastanjetræerne stod i fuldt flor, og tjørnen var hvid i de levende hegn.
Ernie og Raymond bevægede sig frem langs hækkene
og skød alle små fugle, de så.
Dompapper, jernspurve, tornsangere, gulspurve.
Da de nåede jernbanesporet, hang der 14 små fugle på en snor.
"Se!" hviskede Ernie og pegede. "Derovre!"
En lille dreng så op
i grenene på et gammelt træ med en kikkert.
"Watson! Det lille skvat."
Peter Watson var lille og svag.
Han havde fregner og briller med tykke glas.
Han var en dygtig elev og gik allerede i afgangsklassen som 13-årig.
Han elskede musik og spillede godt på klaver.
Han var ikke god til spil og stille og høflig.
De to store drenge sneg sig ind på den lille dreng.
Han så dem ikke, fordi han holdt kikkerten
og var dybt betaget af det, han så på.
"Op med dem!" råbte Ernie og sigtede.
Peter Watson for sammen.
Han kiggede på dem gennem sine briller.
"Kom så", råbte Ernie. "Op med dem!"
Peter Watson stod stille og holdt kikkerten foran med begge hænder.
Han så på Raymond og Ernie.
Han var ikke bange, men vidste bedre end at spille dum.
Han havde været ude efter ham i flere år.
Hænderne op.
Det var det eneste fornuftige.
Raymond trådte frem og tog kikkerten. "Hvem udspionerer du?" vrissede han.
Peter Watson overvejede mulighederne.
Han kunne stikke af, men de ville fange ham.
Han kunne råbe om hjælp, men ingen ville høre ham.
Han kunne kun forholde sig rolig og prøve at tale sig ud af situationen.
"Jeg studerede en spætte," sagde Peter.
"En hvad?" "En hanspætte." Picus viridis.
"Den hakkede på den døde stamme og ledte efter larver."
"Hvor?" sagde Ernie. "Jeg skyder den!"
"Nej," sagde Peter
og kiggede på snoren med fugle bag Raymonds skulder.
"Den fløj, da du råbte. Spætter er meget frygtsomme."
Raymond hviskede i Ernies øre.
Ernie slog sig på låret. "God idé!"
Han lagde riflen og gik hen mod den lille dreng.
Han kastede ham ned.
Raymond tog en stykke snor og skar et stykke af.
De bandt Peters håndled sammen. "Nu benene," sagde Raymond.
Peter kæmpede og fik et slag i maven. Han tabte vejret og lå stille.
De store drenge bandt hans ankler sammen som en kylling.
Ernie tog sin riffel op, og de bar drengen mod jernbanesporet.
Peter Watson var helt stille.
Det ville ikke hjælpe at sige noget.
De trak ham ned til skråningen og lagde ham langs sporene. De her spor.
Sporene lige her.
Det skete for 27 år siden. Jeg hedder Peter Watson.
"Mere snor," sagde Ernie.
Da de var færdige, var Peter hjælpeløs og bundet til sporene.
Han kunne kun bevæge hoved og fødder.
Ernie og Raymond beundrede deres arbejde. "Vi har gjort det godt," sagde Ernie.
"Det er mord," sagde drengen mellem sporene.
"Måske," sagde Ernie.
"Det afhænger af togenes højde. Ligger du fladt ned, kan du klare den."
De store drenge gemte sig bag buske på skråningen.
Ernie trak cigaretter frem. De røg.
Peter vidste, de ikke slap ham løs.
De var farlige, skøre drenge.
Farlige, skøre, dumme drenge.
"Jeg må forholde mig i ro og tænke," sagde han.
Han overvejede sine muligheder.
Det højeste punkt var næsen.
Han anslog, at hans næse stak ti centimer op over sporene.
Var det for meget? Svært at sige med de tog.
Hans hoved lå på grus mellem to sveller.
Han måtte prøve at bore sig ned.
Han vrikkede med hovedet og skubbede gruset væk
og fik lavet sig en fordybning.
Hovedet var sænket fem centimeter.
Det ville gå an. Men fødderne?
Han vendte dem indad, så de lå fladt ned, og ventede på toget.
Han tænkte på, om der ville skabes et vakuum under toget,
når det kørte over ham, der ville opsuge ham. Måske.
Han måtte fokusere på at presse hele kroppen ned mod jorden.
"Bliv ikke slap. Hold dig stiv og pres dig ned i jorden."
Peter så op på den hvide himmel, hvor der drev en enkelt kumulussky.
Et fly fløj gennem skyen.
Et lille monoplan med rødt skrog.
Det var en gammel Piper Cub. Han så på det, til det forsvandt.
Så pludselig
hørte han en sjov, vibrerende lyd fra skinnerne på begge sider.
Det var en dæmpet, næsten uhørlig trommende hvisken,
der kom fra skinnerne langt væk fra.
Peter hævede hovedet og så ned langs skinnerne,
der strakte sig ud i det fjerne og så toget.
Først en sort plet, men da han kiggede op,
voksede pletten og var ikke længere en plet,
men en stor, firkantet forende på et dieseltog.
Peter pressede hovedet hårdt ned i hullet, han havde gravet i gruset.
Fødderne lå fladt ned.
Han lukkede øjnene og pressede kroppen ned.
Toget kom som en eksplosion. Som et pistolskud i hovedet.
Der fulgte en voldsom hylende vind
som en orkan, der blæste ned i hans næsebor og lunger.
Lyden var ødelæggende. Vinden kvalte ham.
Det var som at blive spist levende og slugt af et hylende, morderisk uhyre.
Og så var det forbi. Toget var væk.
Peter åbnede øjnene og så den hvide himmel og den store, hvide sky, der drev afsted.
Det var forbi, og han havde klaret den.
- Skær ham løs. - Sagde Ernie.
Raymond skar ham fri af skinnerne.
"Hold hænderne bundet."
Raymond skar snoren over ved anklerne.
"Du er stadig en fange, makker," sagde Ernie.
De to store drenge førte Peter Watson over marken ned mod søen.
Fangens håndled var stadig bundet.
Ernie holdt riflen i en hånd, og Raymond bar Peters kikkert.
Søen var lang og smal med høje piletræer langs bredden.
I midten var vandet frit, men langs bredden var der dunhammere.
"Nu foreslår jeg det her," sagde Ernie.
"Du tager armene, jeg tager benene, og vi svinger ham så langt vi kan."
"Se!" afbrød Raymond. "Der! Vi skyder den!"
Peter Watson så den straks.
En rede på en stor bunke strå og siv, der rejste sig over vandlinjen.
Og på toppen en fantastisk hvid svane, der sad roligt som damen i søen.
Dens hoved var drejet mod drengene. Den var på vagt.
"Hold op!" råbte Raymond. "Sikken skønhed!"
Ernie slap fangens arm og hævede riflen.
"Det er et fuglereservat," stammede Peter.
"Et hvad?" spurgte Ernie.
Peter følte en vrede, der begyndte at vokse.
Han prøvede at tale roligt.
"Svaner er en truet fugleart, og ingen skyder en fugl på sin rede.
Der kan være unger.
Gør det ikke. Stop!"
Kuglen ramte svanen i hovedet,
og den lange hals sank langsomt ned på redens side.
Åbn.
"Skær hans hænder fri. Han er vores hund."
Raymond skar snoren over om drengens håndled.
"Hent den!"
"Jeg nægter."
Ernie slog Peter i ansigtet.
Der piblede blod frem fra næseboret.
"Nægter du en gang til, lover jeg dig noget.
Jeg slår alle dine hvide fortænder ud, i over- og undermund. Forstået?"
Peter tav.
"Svar!" brølede Ernie. "Forstået?"
"Ja," sagde Peter Watson stille. "Forstået."
Tårer trillede ned ad Peters ansigt, da han gik ud i vandet.
Han vadede ud til svanen og løftede den forsigtigt.
Nedenunder var der to små dunende svaneunger.
De krøb sammen i redens midte.
"Nogen æg?" råbte Ernie fra bredden.
"Nej," svarede Peter. "Ingenting."
Han bar den døde svane tilbage på land.
Han lagde den forsigtigt på jorden og så på de to andre.
Hans tårevædede øjne lynede med vrede.
"I to burde være døde," sagde han.
Ernie blev lidt overrumplet, men fattede sig hurtigt.
Et farligt lille glimt dansede i de små sorte øjne.
"Giv mig din kniv, Raymond."
Der er et led, hvor vingen forbindes til fuglen.
Ernie stak kniven ind i leddet og skar senen over.
Kniven var skarp og skar godt, og vingen faldt af i et stykke.
Ernie skar den anden vinge af.
"Snor," sagde han til Raymond.
Ernie skar otte stykker af på en meter.
Han bandt snor fast langs den store vinge.
"Ud med armene."
Peter Watson stod i solskinnet ved søen på den smukke majmorgen
med store slatne, let blodige vinger, der hang grotesk ned ved hans side.
Ernie klappede i hænderne og dansede en lille dans.
"Er du færdig?" spurgte Peter Watson.
"Svaner taler ikke," sagde Ernie.
De gik langs søens bredder, indtil de kom til et højt piletræ.
Grenene hang ned højt oppefra, indtil de næsten rørte søens overflade.
"Hør her, hr. Svane,
du klatrer op i toppen og spreder vingerne ud og letter!"
"Fantastisk!" udbrød Raymond.
Tanken om at være højt oppe uden for bøllernes rækkevidde fristede.
Da han kom op, blev han der.
De ville nok ikke komme op efter ham.
Så ville han klatre ud på en tynd gren, der ikke kunne bære to menneskers vægt.
Træet var let at klatre op i med lave grene til at sætte af.
"Højere!" råbte Ernie. "Fortsæt!"
Peter nåede op allerøverst.
Han stod på en gren på størrelse med et håndled,
der strakte ud over søen og bøjede yndefuldt nedad.
Han hvilede sig efter klatringen.
Han var højt oppe. Han kunne ikke se de to drenge.
De stod ikke ved træets fod.
"Hør godt efter!"
De var gået væk fra træet
til et sted, hvor de kunne se den lille dreng på toppen.
Da han så på dem nu,
indså han, hvor sparsomme og spinkle piletræets blade var.
De skjulte ham ikke.
"Gå langs grenen.
Gå, til du er ude over det mudrede vand og sæt af!"
Peter Watson rørte sig ikke.
Han så på de fjerne figurer på marken nedenfor.
De stod stille og så op på ham.
"Jeg tæller til ti,
hvis du ikke spreder vingerne og flyver, skyder jeg dig ned.
Så har jeg nakket to svaner i dag.
Så er det nu.
En, to, tre, fire, fem, seks!"
Peter Watson rørte sig ikke. Intet ville få ham til at bevæge sig.
"Syv, otte, ni, ti!"
Peter kunne se riflen blive taget frem.
Den sigtede på ham.
Han hørte riflens smæld
og kuglens hvislen, da den susede forbi ham.
Skræmmende, men han rørte sig ikke. Han kunne se Ernie lade riflen.
"Sidste chance!" råbte Ernie. "Den næste rammer."
Peter ventede.
Han så på de to drenge på engen nedenfor.
Riflen kom igen op til skulderen.
Denne gang hørte han smældet, da kuglen ramte låret.
Det gjorde ikke ondt, men slaget overvældede.
Som om nogen havde slået ham med en forhammer,
og det slog ham af grenen, han stod på.
Han fumlede for at gribe fast.
Den lille gren, han holdt fast i, bøjede og knækkede.
Når nogle har indkasseret for meget og er nået bristepunktet,
kan de falde sammen og give op.
Andre, skønt de ikke er mange,
vil altid være uovervindelige af en eller anden grund.
Vi møder dem i krigstider og også i fredstider.
De er ukuelige
og intet, hverken smerte, tortur eller dødstrusler
får dem til at give op.
Lille Peter Watson var en af dem.
Da han kæmpede og fumlede for at undgå at falde ned fra træet,
faldt det ham pludselig ind, at han ville vinde.
Han kiggede op og så et lys over søens vand,
der var så klart og smukt, at han stirrede.
Lyset var dragende,
og han sprang ud mod lyset og spredte vingerne.
Tre mennesker berettede om en stor svane, der fløj over landsbyen den morgen:
En skolelærer,
en mand, der udskiftede tegl på apotekets tag
og en dreng, der legede på en mark.
Fr. Watson, der vaskede op i køkkenvasken,
kiggede tilfældigt gennem vinduet på det tidspunkt,
da noget stort og hvidt styrtede ned på plænen i baghaven.
Hun skyndte sig ud.
Hun knælede ned ved siden af sin eneste søn.
"Min skat!" græd hun.
"Hvad er der sket?"
"SVANEN" VAR INSPIRERET AF EN AVISARTIKEL OM EN VIRKELIG BEGIVENHED
SOM DAHL OPBEVAREDE I SIN "IDEBOG" I 30 ÅR,
FØR HAN SKREV HISTORIEN I OKTOBER I 1976.
Tekster af: Maria Kastberg