JOUTSEN
Ernie oli saanut kiväärin syntymäpäivälahjaksi.
Hän otti pyssyn ja patruunoita ja lähti etsimään saalista.
Raymondin talolla -
hän pani kaksi sormea suuhunsa ja vihelsi kimakasti.
Raymond oli Ernien paras ystävä naapurista.
Ernie näytti hänelle kivääriä.
"Peijooni", sanoi Raymond. "Nyt pidetään lystiä."
Pojat lähtivät matkaan. Oli toukokuinen lauantaiaamu.
Kastanjat olivat kukassa, ja orapihlaja hohti valkeana.
Ernie ja Raymond kulkivat kapeaa polkua ammuskellen pikkulintuja.
Punatulkkuja, rautiaisia, kerttuja ja sirkkuja.
Kun he tulivat rautatielle, 14 pikkulintua roikkui narussa.
"Katso", Ernie kuiskasi viittoen. "Tuolla."
Pensaikon takana pieni poika katseli vanhan puun oksistoa kiikarilla.
"Watson, se torvelo."
Peter Watson oli hintelä. Hänellä oli pisamia ja paksut silmälasit.
Hän oli hyvä oppilas, yläluokalla jo kolmentoista ikäisenä.
Hän piti musiikista ja soitti pianoa hyvin.
Huono peleissä, hiljainen ja kohtelias.
Isot pojat hiipivät pienen pojan luokse.
Hän ei huomannut heitä kiikarinsa takaa jotakin hartaasti tarkkaillessaan.
"Kädet ylös!" Ernie huusi ja tähtäsi.
Peter Watson säpsähti.
Hän tuijotti lasiensa läpi tunkeilijoita.
"Tottele!" Ernie huusi. "Kädet ylös!"
Peter seisoi hiljaa pidellen kiikaria edessään molemmin käsin.
Hän katsoi poikia.
Hän ei pelännyt mutta tiesi varoa näitä kahta -
oltuaan usein heidän silmätikkunaan.
Nosta kädet.
Se oli viisainta.
Raymond sieppasi häneltä kiikarin.
"Ketä vakoilet?" hän kivahti.
Peter Watson harkitsi vaihtoehtoja.
Jos hän juoksisi, pojat saisivat hänet kiinni.
Jos hän huutaisi apua, kukaan ei kuulisi.
Hänen täytyi siis pysyä tyynenä ja selvitä tilanteesta puhumalla.
"Katselin vihertikkaa", Peter sanoi.
"Mitä?" "Koirasvihertikkaa." Picus viridis.
"Se nakutteli kelopuuta etsien toukkia."
"Missä se on?" Ernie nosti pyssyn.
"Ammun sen!" "Et voi", Peter sanoi -
katsoen Raymondin olalla roikkuvia lintuja.
"Se lensi pois, kun huusitte. Tikat ovat erittäin arkoja."
Raymond supatti Ernien korvaan.
Ernie läpsäytti reittään. "Hyvä idea!"
Hän laski pyssyn, meni Peterin eteen ja kaatoi tämän maahan.
Raymond leikkasi narusta pätkän.
He sitoivat Peterin ranteet yhteen. "Nyt jalat", Raymond sanoi.
Peter rimpuili ja sai nyrkistä vatsaansa. Hän haukkoi henkeä liikkumatta.
Isot pojat sitoivat hänen nilkkansa kuin kananpojalta.
Ernie otti pyssynsä, ja he alkoivat kantaa poikaa rautatietä kohti.
Peter Watson piti suunsa kiinni.
Mitä pojat aikoivatkin, puhe oli turhaa.
He veivät hänet pengertä alas -
ja laskivat kiskojen väliin. Näiden kiskojen.
Näiden tässä.
Se tapahtui 27 vuotta sitten. Olen Peter Watson.
"Lisää narua", Ernie sanoi.
Pian Peter makasi avuttomana kiskojen väliin sidottuna.
Hän pystyi liikuttamaan vain päätä ja jalkoja.
Ernie ja Raymond ihailivat kättensä työtä.
"Hyvä tuli", Ernie sanoi.
"Tämä on murha", sanoi radalla makaava poika.
"Ei välttämättä", sanoi Ernie.
"Se riippuu junien maavarasta. Makaa litteänä, niin saatat selvitä."
Isot pojat nousivat penkereelle ja istuivat ruohikolle.
Erniellä oli tupakkaa. He polttivat.
Peter tiesi, ettei vapautuisi.
Nämä olivat vaarallisia, kahjoja, typeriä poikia.
"Täytyy ajatella rauhallisesti", Peter tuumi.
Hän pohti hiljaa mahdollisuuksiaan. Pään korkein kohta oli nenä.
Hän arvioi nenänsä kohoavan kymmenen senttiä kiskoista.
Oliko se liikaa? Nykydieseleistä ei tiennyt.
Hänen päänsä oli soralla ratapölkkyjen välissä.
Hänen täytyi kaivautua.
Hän alkoi hivuttaa soraa päällään ja sai tehtyä pienen kuopan.
Pää oli nyt viitisen senttiä alempana.
Se riittäisi. Mutta entä jalat?
Hän käänsi jalkateränsä maata vasten ja alkoi odottaa junaa.
Hän pohti, syntyikö junan alle tyhjiö,
joka imaisisi hänet ylös. Se oli mahdollista.
Hänen piti keskittyä pitämään kehonsa tiukasti maassa.
"En saa olla velttona. Painaudun tiukasti maata vasten."
Peter katseli valkoista taivasta, jolla ajelehti yksinäinen kumpupilvi.
Lentokone ohitti pilven. Pieni ylätaso, punainen runko.
Vanha Piper Cub ehkäpä. Hän katseli sitä, kunnes se katosi.
Ja yhtäkkiä hän kuuli kummallista värinää kiskoilta.
Vaimeaa, lähes äänetöntä huminaa jostain kaukaa radalta.
Peter kohotti päänsä ja katsoi suoraa rataa,
joka ulottui kauas etäisyyteen.
Hän näki junan. Ensin mustan pisteen,
mutta hänen katsellessaan piste kasvoi isommaksi,
kunnes se ei ollut enää piste vaan iso, kantikas dieselveturin keula.
Peter painoi päänsä tukevasti soraan tekemäänsä kuoppaan.
Hän taittoi jalkansa,
sulki silmänsä tiukasti ja painautui maata vasten.
Juna tuli räjähtävällä pauhulla kuin korvalla laukaistu ase.
Räjähdystä seurasi riipivä, ulvova tuuli,
joka syöksyi hurrikaanin lailla sieraimiin ja keuhkoihin.
Melu oli korvia huumaava. Tuuli salpasi hengen.
Hän tunsi joutuvansa syödyksi ulvovan, murhanhimoisen hirviön kitaan.
Se lakkasi. Juna oli mennyt.
Peter avasi silmänsä ja näki taivaan ja saman valkoisen pilven ajelehtimassa.
Se oli ohi. Hän oli selviytynyt.
- Irrota hänet. - Ernie sanoi.
Raymond katkaisi kiskoihin sidotut narut.
"Vapauta jalat mutta älä käsiä."
Raymond katkaisi narut nilkoista.
"Olet yhä vankina, veikkoseni." Ernie sanoi.
Pojat marssittivat Peter Watsonin pellon poikki järvelle.
Vangin ranteet olivat yhä sidotut.
Ernie kantoi pyssyä ja Raymond Peteriltä ottamaansa kiikaria.
Järvi oli pitkä ja kapea. Rantamilla kasvoi korkeita pajuja.
Keskellä oli paljas vesi, mutta rantavedessä oli tiheä ruovikko.
"No niin", Ernie sanoi. "Tehdään näin.
Tartu käsistä, minä jaloista.
Heitetään hänet tuonne mutaiseen ruovikkoon."
"Katso!" Raymond huudahti. "Ammutaan tuo!"
Peter Watson kääntyi katsomaan.
Valtava korsista rakennettu pesäkeko kohosi puoli metriä vedenpinnasta.
Sen päällä istui uljas valkea joutsen seesteisenä kuin Järven neito.
Se katseli poikia valppaasti.
"Kissa vieköön!" Raymond huusi. "Komea!"
Ernie päästi irti vangista ja nosti pyssyn olkaansa vasten.
"Tämä on lintujen rauhoitusalue", Peter änkytti.
"Mikä?" Ernie kysyi.
Peter tunsi villiä raivoa sisimmässään. Hän yritti pitää äänensä tyynenä.
"Joutsen on Englannin suojelluin lintu,
eikä lintua saa ampua pesään. Sillä voi olla poikasia.
Älä tee sitä. Ole kiltti, älä!"
Luoti osui joutsenen siroon päähän.
Pitkä valkoinen kaula painui hitaasti pesän reunalle.
Avaa.
"Vapauta kädet. Hän on lintukoiramme."
Raymond katkaisi narut pienen pojan ranteista.
"Nouda se!"
"En suostu", sanoin.
Ernie löi Peteriä kovaa kasvoihin avokämmenellä.
Veri alkoi valua toisesta sieraimesta.
"Kieltäydypä uudestaan, niin takaan tämän:
Lyön nätin valkoiset etuhampaasi irti molemmilta riveiltä. Ymmärrätkö?"
Peter oli vaiti.
"Vastaa!" Ernie ärähti. "Ymmärrätkö?"
"Kyllä", Peter sanoi vaisusti. "Ymmärrän."
Kyyneleet poskilla valuen Peter laskeutui rannasta veteen.
Hän kahlasi kuolleen joutsenen luo ja nosti sen hellästi.
Sen alla oli kaksi pientä harmaata untuvikkoa -
toisissaan kiinni pesän keskellä.
"Onko munia?" Ernie huusi rannasta.
"Ei", Peter vastasi. "Ei mitään."
Hän kantoi kuolleen joutsenen rantaan,
laski sen varovasti maahan ja katsoi poikia.
Kyynelistä kosteat silmät leiskuivat raivosta.
"Teidät tässä pitäisi tappaa", hän sanoi.
Ernie säpsähti hieman mutta tokeni nopeasti.
Uhkaava pilke syttyi hänen mustiin tihrusilmiinsä.
"Anna veitsesi, Raymond."
Linnun luustossa on nivel, joka kiinnittää siiven.
Ernie työnsi veitsen niveleen ja leikkasi jännettä.
Veitsi oli terävä, ja pian siipi irtosi kokonaisena.
Ernie käänsi joutsenen ja irrotti toisenkin.
"Narua." Hän ojensi kätensä Raymondille.
Ernie leikkasi kahdeksan narunpätkää ja sitoi ne pitkin ison siiven yläreunaa.
"Levitä kätesi."
Peter Watson seisoi auringonpaisteessa kauniina toukokuun aamuna -
sivuillaan valtavat, veriset siivet, jotka roikkuivat irvokkaasti.
Ernie taputti käsiään ja tanssahteli ruohikolla.
"Joko riittää?" Peter Watson kysyi.
"Joutsenet eivät puhu", Ernie sanoi.
He marssivat järven reunaa korkean pajun luokse.
Pitkät oksat kaartuivat alas lähes koskettaen järven pintaa.
"Ja nyt, herra Joutsen, kiipeät latvaan ja sitten levität siipesi ja lennät."
"Mainiota!" kiljui Raymond.
Ajatus kiipeämisestä pois huligaanien kynsistä miellytti Peteriä.
Hän voisi pysyä puussa. Pojat tuskin tulisivat perässä.
Jos tulisivat, hän menisi ohuelle oksalle, joka ei kestäisi kahta.
Puun matalille oksille oli melko helppo kiivetä.
"Ylemmäs!" Ernie huusi.
Peter kiipesi, kunnes ei päässyt enää ylemmäs.
Hän seisoi miehen ranteen paksuisella oksalla,
joka ojentui järven ylle ja kaartui viehkeästi alas.
Hän hengähti kiivettyään.
Hän oli ainakin 15 metrin korkeudessa eikä nähnyt poikia.
He eivät olleet enää puun juurella.
"Kuuntele tarkasti."
He olivat siirtyneet kauemmas,
mistä näkivät hyvin puun latvassa olevan pojan.
Heitä katsoessaan Peter huomasi, kuinka harva pajun lehvistö oli.
Se ei antanut hänelle suojaa.
"Kävele oksaa pitkin mutaisen veden päälle ja lähde lentoon!"
Peter Watson ei liikahtanut.
Hän piti katseensa hahmoissa alhaalla pellolla.
He seisoivat hievahtamatta häntä katsoen.
"Lasken kymmeneen.
Jos et levitä siipiäsi ja lennä, ammun sinut alas.
Saan kaksi joutsenta plakkariini. No niin.
Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, kuusi."
Peter Watson ei hievahtanut. Mikään ei saisi häntä liikkumaan.
"Seitsemän, kahdeksan, yhdeksän, kymmenen!"
Peter näki pyssyn nousevan olkaa vasten. Se osoitti häntä kohti.
Hän kuuli pamauksen ja luodin ujelluksen päänsä vierestä.
Hän pelkäsi mutta ei liikkunut. Hän näki Ernien lataavan pyssyä.
"Viimeinen tilaisuus!" Ernie kiljui. "Seuraava osuu!"
Peter odotti.
Hän katseli poikaa kaukana leinikkiniityllä toisen pojan vieressä.
Pyssy nousi taas olkaa vasten.
Hän kuuli pamauksen, kun luoti osui häntä reiteen.
Hän ei tuntenut kipua, mutta isku oli kova,
kuin häntä olisi lyöty lekalla.
Se iski hänen molemmat jalkansa oksalta.
Hän haparoi otetta käsillään.
Pieni oksa, josta hän piti kiinni, taipui ja katkesi.
Kun joillakin tulee mitta täyteen ja sietokyky ylittyy,
he lyyhistyvät ja luovuttavat.
Toiset taas, vaikkakin harvat, eivät jostain syystä koskaan lannistu.
Sellaisia kohtaa sodassa ja rauhankin aikana.
Heillä on vankkumaton sisu.
Mikään kipu, rääkki tai edes kuolemanvaara -
ei saa heitä luovuttamaan.
Pikku Peter Watson oli sellainen.
Siinä kamppaillessaan ja yrittäessään pysyä puussa -
hän oivalsi yhtäkkiä, että hän voittaisi.
Hän kohotti katseensa ja näki järven yllä valon,
niin kirkkaan ja kauniin, ettei hän voinut irrottaa katsettaan.
Valo kutsui häntä luokseen,
ja hän heittäytyi sitä kohti levittäen siipensä.
Kolme ihmistä sanoi nähneensä suuren joutsenen -
kylän yllä sinä aamuna:
opettaja, apteekin kattoa korjaamassa ollut mies -
ja niityllä leikkinyt poika.
Rouva Watson, joka oli pesemässä astioita,
sattui katsomaan ulos juuri sillä hetkellä,
kun jokin iso ja valkoinen putosi takapihan nurmikolle.
Hän säntäsi ulos ja vajosi polvilleen maassa makaavan ainoan poikansa viereen.
"Kultaseni!" hän huusi. "Poikakulta!
Mitä tapahtui?"
"JOUTSEN" SYNTYI TOSIELÄMÄN LEHTIJUTUSTA,
JOTA DAHL SÄILYTTI IDEAVIHKOSSAAN 30 VUOTTA.
HÄN KIRJOITTI TARINAN LOKAKUUSSA 1976.
Tekstitys: Suvi Niemelä