‫- הברבור -‬
‫- שביל ציבורי -‬
‫ארני קיבל רובה ליום הולדתו.‬
‫הוא לקח את הנשק עם חפיסת קליעים‬ ‫ויצא לבדוק מה הוא יכול להרוג.‬
‫מחוץ לביתו של ריימונד,‬
‫הוא תחב שתי אצבעות לפה‬ ‫ושרק שריקה ארוכה וצורמנית.‬
‫ריימונד היה חברו הטוב של ארני,‬ ‫שגר ארבעה בתים ממנו.‬
‫הוא הניף את הרובה מעל לראשו.‬
‫"אלליי!" אמר ריימונד. "נוכל לכייף עם זה!"‬
‫שני הבנים יצאו לדרכם.‬ ‫היה זה בבוקר יום שבת במאי.‬
‫עצי הערמון היו בשיא פריחתם,‬
‫והעוזרר היה לבן לאורך הגדר החיה.‬
‫כשארני וריימונד צעדו‬ ‫במעלה מעבר הגדרות הצר,‬
‫הם ירו בכל ציפור קטנה שראו.‬
‫אדמונית אירופית, סתרי מצוי,‬ ‫סבכי קוצים, גיבתון צהוב.‬
‫עד שהם הגיעו לפסי הרכבת‬ ‫היו 14 ציפורים קטנות‬
‫תלויות בשורה על חוט.‬
‫"תראה!" לחש ארני, כשהצביע ביד מתוחה, "שם!"‬
‫מעבר לשיחים, ילד קטן הרים מבט‬
‫לענפיו של עץ זקן מבעד למשקפת.‬
‫"ווטסון! האפס הקטן הזה!"‬
‫פיטר ווטסון היה קטן ושברירי.‬
‫פניו היו מנומשים‬ ‫והוא הרכיב משקפיים בעלי עדשות עבות.‬
‫הוא היה תלמיד מבריק,‬
‫שלמד כבר בכיתה י"ב, אף שהיה רק בן 13.‬
‫הוא אהב מוזיקה וניגן היטב בפסנתר.‬
‫הוא לא הצטיין במשחקים. הוא היה שקט ומנומס.‬
‫שני הילדים הגדולים יותר‬ ‫התגנבו לאט לעבר הילד הקטן.‬
‫הוא לא ראה אותם כי המשקפת הוצמדה לעיניו,‬
‫והוא היה מרותק למה שראו עיניו.‬
‫"ידיים למעלה!" צעק ארני וכיוון את הנשק.‬
‫פיטר ווטסון זינק.‬
‫הוא בהה מבעד למשקפיו לעבר שני הפולשים.‬
‫"נו כבר!" צעק ארני. "ידיים למעלה!"‬
‫פיטר ווטסון עמד במקומו‬
‫והחזיק מולו את המשקפת בשתי ידיו.‬
‫הוא הביט בריימונד והביט בארני.‬
‫הוא לא פחד אבל הוא ידע‬ ‫שעדיף לא להעמיד פני שוטה עם שני אלה.‬
‫הוא סבל די והותר מתשומת ליבם לאורך השנים.‬
‫ידיים למעלה.‬
‫זה היה המעשה ההגיוני היחיד.‬
‫ריימונד התקדם וחטף ממנו את המשקפת.‬
‫"אחרי מי אתה מרגל?" הוא נבח.‬
‫פיטר ווטסון שקל את האפשרויות.‬
‫הוא יכול להסתובב ולברוח,‬ ‫אבל יתפסו אותו בשניות.‬
‫הוא יכול לזעוק לעזרה, אבל לא היה מי שישמע.‬
‫לפיכך, הוא יכול היה רק להישאר רגוע‬
‫ולנסות להיחלץ מהמצב בדיבורים.‬
‫"התבוננתי בנקר ירוק", אמר פיטר.‬
‫"במה?" "בנקר ירוק זכר." פייקוס וירידיס.‬
‫"הוא ניקר את גזע העץ המת ההוא,‬ ‫בחיפוש אחר מזון."‬
‫"איפה הוא?" ארני אמר והרים את נשקו.‬
‫"אחסל אותו!" "לא נכון", אמר פיטר,‬
‫כשהוא מביט בשרשרת הציפורים‬ ‫התלויה על כתפו של ריימונד.‬
‫"הוא התעופף ברגע שצעקתם.‬ ‫הנקרים פחדנים גדולים."‬
‫ריימונד לחש משהו באוזנו של ארני.‬
‫ארני נתן מכה לירכו. "רעיון מעולה!"‬
‫הוא הניח את הנשק על הקרקע‬ ‫והתקדם לעבר הילד הקטן.‬
‫הוא הטיח אותו ארצה.‬
‫ריימונד הוציא סליל חוט מהכיס‬ ‫וחתך ממנו חתיכה.‬
‫יחדיו, הם קשרו בחוזקה את ידיו של פיטר.‬
‫"כעת הרגליים", ריימונד אמר.‬
‫פיטר ווטסון נאבק וחטף אגרוף בבטן.‬
‫נשימתו נעתקה והוא שכב בלי לזוז.‬
‫שני הבנים הגדולים יותר‬ ‫קשרו את קרסוליו בחוט,‬
‫וליפפו אותו כמו עוף.‬
‫ארני הרים את נשקו,‬
‫והם החלו לסחוב את הילד‬ ‫אל מעבר למדשאה אל פסי הרכבת.‬
‫פיטר ווטסון שמר על דממה מוחלטת.‬
‫מה ששני אלה זוממים,‬ ‫שום דיבורים לא ישנו זאת.‬
‫הם גררו את קורבנם במורד הסוללה‬
‫והניחו אותו לאורך בין הפסים.‬ ‫הפסים האלה שכאן.‬
‫זה קרה לי לפני 27 שנים. שמי פיטר ווטסון.‬
‫"עוד חוט", ארני אמר.‬
‫כשהם סיימו, פיטר נכפת חסר אונים,‬
‫קשור בחוזקה בין הפסים.‬
‫האיברים היחידים בגופו שזזו‬ ‫היו ראשו וכפות רגליו.‬
‫ארני וריימונד התרחקו‬ ‫כדי לבחון את מלאכת ידם.‬
‫"עשינו עבודה יפה", ארני אמר.‬
‫"זה רצח", אמר הילד ששכב בין הפסים.‬
‫"לא בטוח", אמר ארני.‬
‫"תלוי כמה מרווח יהיה מתחת לרכבת.‬
‫"תשכב שטוח ואולי תצא בשלום."‬
‫שני הבנים הגדולים חזרו לסוללה‬ ‫וישבו על הדשא מאחורי שיחים.‬
‫ארני שלף חפיסת סיגריות. הם עישנו.‬
‫פיטר ווטסון ידע כעת שהם לא ישחררו אותו.‬
‫הם היו בנים מסוכנים ומשוגעים.‬
‫בנים מסוכנים, משוגעים וטיפשים.‬
‫"עליי להישאר רגוע ולחשוב", אמר פיטר לעצמו.‬
‫הוא שכב שם בלי תזוזה וחישב את סיכוייו.‬
‫החלק הכי גבוה בראשו היה אפו.‬
‫הוא העריך שקצה אפו‬ ‫בלט כארבעה ס"מ מעל הפסים.‬
‫האם זה יותר מדי?‬ ‫לא ברור עם רכבות הדיזל החדשות.‬
‫העורף שלו נח על חצץ בין שני אדני רכבת.‬
‫עליו לנסות להתחפר קמעה.‬
‫הוא החל לנענע את ראשו מצד לצד,‬ ‫תוך הדיפת החצץ הצידה‬
‫כדי לפנות לעצמו בהדרגה גומה קטנה.‬
‫בסוף, להערכתו,‬ ‫ראשו הונמך בחמישה ס"מ נוספים.‬
‫זה טוב לראש, אבל מה עם כפות הרגליים?‬
‫הוא הצליב וקיפל אותן כלפי פנים‬ ‫כך שהיו שטוחות כמעט, ואז חיכה שהרכבת תבוא.‬
‫הוא תהה לרגע‬ ‫אם עלול להיווצר ריק כלשהו מתחת לרכבת,‬
‫כשהיא שועטת מעליו,‬ ‫כך שתשאב אותו מעלה. בהחלט ייתכן.‬
‫ויהי מה, עליו להתרכז‬
‫בהצמדת כל גופו אל הקרקע.‬
‫"לא להרפות. להישאר נוקשה ומתוח,‬ ‫ולהיצמד מטה אל הקרקע."‬
‫פיטר ווטסון צפה ברקיע הלבן שמעליו,‬
‫שם ענן קומולוס יחיד שט לאיטו משמאל לימין.‬
‫מטוס חצה את הענן.‬ ‫היה זה מטוס קטן עם כנף עילית וגוף אדום.‬
‫פייפר קאב ישן, הוא חשב.‬ ‫הוא התבונן בו עד שנעלם.‬
‫ואז, בפתאומיות,‬
‫הוא שמע קול רטט משונה שבקע מהפסים שלצדדיו.‬
‫זו הייתה לחישה מונוטונית זעירה,‬ ‫רכה מאוד, שבקושי נשמעה‬
‫והיה נדמה שמגיעה מהפסים, אי שם במרחק.‬
‫פיטר ווטסון הרים ראש‬ ‫והביט במורד פסי הרכבת הישרים‬
‫שהשתרעו כקילומטר קדימה,‬
‫וראה את הרכבת.‬
‫תחילה היא הייתה רק נקודה שחורה,‬ ‫אך בשניות שראשו היה מורם‬
‫הנקודה הלכה וגדלה,‬
‫והחלה לקבל צורה, כך שכבר לא הייתה נקודה‬
‫אלא חזית גדולה ומרובעת של מנוע דיזל.‬
‫פיטר הוריד את ראשו והצמיד אותו מטה בחוזקה‬
‫לחור הקטן שהוא חפר בחצץ.‬
‫הוא שיטח את רגליו כלפי פנים.‬ ‫הוא עצם את עיניו חזק והצמיד את גופו לקרקע.‬
‫הרכבת חלפה במעין הדף של פיצוץ.‬
‫כאילו נשק נורה בראשו.‬
‫יחד עם הפיצוץ עברה רוח צווחנית ועוצמתית,‬
‫כמו הוריקן שנשף במורד נחיריו אל ריאותיו.‬
‫הרעש היה מטלטל. הרוח חנקה אותו.‬
‫הוא הרגיש שהוא נטרף בחיים‬
‫ונבלע לקיבתה של מפלצת צווחנית ורצחנית.‬
‫ואז זה נגמר. הרכבת חלפה.‬
‫פיטר ווטסון פקח את עיניו‬ ‫וראה את הרקיע הלבן‬
‫ואת הענן הלבן הגדול שעדיין שט ממעל.‬
‫הכול נגמר, והוא עשה זאת.‬
‫שחרר אותו.‬ ‫-ארני אמר.‬
‫ריימונד חתך את החוטים שכבלו את פיטר לפסים.‬
‫"תשחרר את רגליו, אבל שידיו יישארו קשורות."‬
‫ריימונד חתך את החוטים שסביב קרסוליו.‬
‫"אתה עדיין אסיר, חבוב", ארני אמר.‬
‫שני הבנים הגדולים יותר הצעידו‬ ‫את פיטר ווטסון מעבר לשדה הבא אל האגם.‬
‫פרקי ידיו של האסיר עדיין היו קשורים לפניו.‬
‫ארני החזיק את הנשק בידו הפנויה,‬
‫וריימונד סחב את המשקפת שהוא לקח מפיטר.‬
‫האגם היה ארוך וצר‬
‫כשעצי ערבה גבוהים צמחו על גדותיו.‬
‫במרכז, המים היו צלולים ונקיים,‬
‫אבל קרוב יותר לחוף, היה יער של אגמון.‬
‫"ועכשיו", ארני אמר, "זה מה שאני מציע.‬ ‫אתה תחזיק בזרועותיו, אני ברגליו,‬
‫"ונעיף אותו בספירת שלוש‬ ‫הכי רחוק שנוכל מעבר לקנים הבוציים הללו".‬
‫"תראה!" ריימונד קטע אותו.‬ ‫"שם! בוא נחסל אותו!"‬
‫פיטר ווטסון הסתובב וראה תכף ומייד.‬
‫קן שנבנה מערמת קנים וסוף‬
‫והתנשא כ-60 ס"מ מעל פני המים.‬
‫ומעליו, ברבורה מרהיבה‬ ‫שישבה בשלווה כמו גבירת האגם.‬
‫ראשה פנה לעבר הבנים על הגדה, ערנית ודרוכה.‬
‫"שומו שמיים!" זעק ריימונד. "איזה יופי!"‬
‫ארני הרפה מזרועו של האסיר‬ ‫והרים את הנשק לכתפו.‬
‫"זו... זו שמורת ציפורים", אמר פיטר בגמגום.‬
‫"מה זה?" שאל ארני.‬
‫פיטר חש שמצטבר בו התקף זעם.‬
‫הוא ניסה לשמור על קול רגוע.‬
‫"הברבור הוא הציפור הכי מוגנת באנגליה,‬
‫"ואיש לא יורה בציפור בקינה.‬ ‫ייתכן שיש תחתיה גוזלים.‬
‫"בבקשה אל תעשה את זה.‬ ‫אסור לך! בבקשה אל תעשה את זה! תפסיק!"‬
‫הקליע פגע בברבורה באמצע ראשה האלגנטי,‬
‫וצווארה הארוך והלבן צנח לאיטו אל צד הקן.‬
‫היפתח.‬
‫"שחרר את ידיו, ריימונד.‬ ‫הוא כלב הציד שלנו."‬
‫ריימונד הוציא סכין‬ ‫וחתך את החוטים שעל ידי הילד.‬
‫"לך תביא!"‬
‫"אני מסרב", אמרתי.‬
‫ארני הכה את פיטר ווטסון בפניו,‬ ‫חזק ביד פרושה.‬
‫זרזיף דם החל לנזול מנחירו.‬
‫"נסה לסרב לי עוד פעם‬ ‫ואני מבטיח לך הבטחה כזו,‬
‫"אעיף לך כל אחת מהשיניים‬ ‫הלבנות והנוצצות שלך,‬
‫"מלמעלה ומלמטה. הבנת?"‬
‫פיטר ווטסון החריש.‬ ‫"תענה לי!" ארני נבח. "הבנת?"‬
‫"כן", אמר פיטר ווטסון חרישית. "אני מבין."‬
‫דמעות זלגו על פניו של פיטר ווטסון‬
‫כשהוא הלך לאיטו במורד הגדה ונכנס למים.‬
‫הוא דשדש אל הברבורה המתה‬ ‫והרים אותה בעדינות בשתי ידיו.‬
‫מתחתיה היו שני גוזלים זעירים,‬ ‫גופם מכוסה בפלומה אפורה.‬
‫הם התגודדו יחדיו באמצע הקן.‬
‫"יש ביצים?" ארני צעק מהגדה.‬
‫"לא", פיטר ענה. "לא כלום."‬
‫הוא סחב את הברבורה המתה בחזרה אל קצה האגם.‬
‫הוא הניח אותה בעדינות על הקרקע,‬ ‫התרומם ופנה אל שני האחרים.‬
‫עיניו, שהיו עדיין לחות מדמעות, רשפו מזעם.‬
‫"אתם אלה שאמורים להיות מתים", הוא אמר.‬
‫ארני נראה מופתע קלות, אבל התאושש מהר.‬
‫ניצוץ קטן ומסוכן פיזז‬ ‫בעיניו הקטנות והשחורות.‬
‫"תן את הסכין שלך, ריימונד."‬
‫יש מפרק בעצם, שם הכנף מחוברת לציפור.‬
‫ארני איתר אותו,‬ ‫נעץ את הסכין במפרק וחתך את הגיד.‬
‫הסכין היה חד וחתך היטב,‬
‫ובמהרה הכנף התנתקה בחתיכה אחת.‬
‫ארני הפך את הברבורה וכרת את הכנף השנייה.‬
‫"חוט", הוא אמר, והושיט את ידו לריימונד.‬
‫ארני חתך שמונה חתיכות, כמטר כל אחת.‬
‫הוא קשר את פיסות החוט בזו אחר זו‬ ‫בקצה העליון של הכנף הגדולה.‬
‫"תושיט את זרועותיך."‬
‫פיטר ווטסון עמד באור השמש ליד האגם‬
‫בבוקר יום מקסים זה במאי,‬
‫הכנפיים העצומות והרפות, המגואלות מעט בדם,‬
‫נתלו בצורה גרוטסקית לצידיו.‬
‫ארני מחא כפיים ורקד ריקוד קטן על הדשא.‬
‫"סיימת?" שאל פיטר ווטסון.‬
‫"ברבורים לא מדברים", ארני אמר.‬
‫הם צעדו לאורך גדת האגם‬ ‫עד שהגיעו לעץ ערבה גבוה וחינני.‬
‫הענפים הארוכים היו תלויים מגובה רב‬
‫עד שכמעט נגעו בפני האגם.‬
‫"מה שתעשה, מר ברבור,‬
‫"זה תטפס אל צמרת העץ. כשתגיע לשם,‬
‫"תפרוש את כנפיך ותמריא!"‬
‫"נפלא!" צווח ריימונד.‬
‫המחשבה שיהיה בגובה רב‬
‫והרחק מהישג ידם של החוליגנים‬ ‫קסמה לפיטר ווטסון עד מאוד.‬
‫כשהוא יהיה למעלה, הוא יישאר למעלה.‬ ‫היה לו ספק רב שהם יטרחו לטפס אחריו.‬
‫גם לו טיפסו, הוא לבטח יתרחק מהם על ענף דק‬
‫שלא יישא משקל של שני אנשים.‬
‫היה די קל לטפס על העץ,‬ ‫כשענפיו הנמוכים סייעו לו להתחיל.‬
‫"גבוה יותר!" צעק ארני. "תמשיך!"‬
‫פיטר ווטסון הגיע לבסוף לנקודה‬ ‫שבה אי אפשר להגביה.‬
‫כפות רגליו ניצבו כעת‬ ‫על ענף שעוביו כפרק כף יד,‬
‫והענף המסוים הזה השתרע עד מעל האגם,‬
‫ואז התעגל בחינניות מטה.‬
‫הוא ניצב שם ונח אחרי הטיפוס.‬
‫הוא היה גבוה מאוד, לפחות 15 מטרים.‬ ‫הוא לא ראה את שני הבנים.‬
‫הם כבר לא ניצבו ליד בסיס העץ.‬
‫"עכשיו תקשיב היטב!"‬
‫הם הלכו מרחק מה מהעץ‬
‫לנקודה שבה הם ראו היטב‬ ‫את הילד הקטן שלמעלה.‬
‫כשהביט בהם כעת למטה,‬
‫פיטר ווטסון קלט עד כמה דלילים ודקים‬
‫הם עלי עץ הערבה.‬
‫הם לא הסתירו אותו כמעט בכלל.‬
‫"תתחיל ללכת על הענף עליו אתה עומד!‬
‫"תמשיך כך עד שתהיה מעל המים הבוציים,‬ ‫ואז תמריא!"‬
‫פיטר ווטסון לא זז.‬
‫מבטו היה נעוץ‬ ‫בשתי הדמויות הרחוקות בשדה שלמטה.‬
‫הן עמדו בלי לזוז והביטו אליו למעלה.‬
‫"אני אספור עד עשר,‬
‫"ואם לא תפרוש כנפיים ותתעופף,‬ ‫אני אוריד אותך בירייה.‬
‫"אז יהיו שני ברבורים שאחסל היום.‬
‫"מתחילים.‬
‫"אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש!"‬
‫פיטר ווטסון עדיין לא זז.‬ ‫שום דבר לא יגרום לו לזוז מעתה ואילך.‬
‫"שבע, שמונה, תשע, עשר!"‬
‫פיטר ווטסון ראה שהנשק מתרומם לכתף.‬
‫הוא היה מכוון ישירות אליו.‬
‫הוא שמע את יריית הרובה,‬
‫ואת מעוף הקליע כששרק ליד ראשו.‬
‫זה היה מבעית, והוא בכל זאת לא זז.‬
‫הוא ראה שארני טוען עוד קליע בנשק.‬
‫"הזדמנות אחרונה!" צעק ארני.‬ ‫"הקליע הבא יפגע בך!"‬
‫פיטר חיכה.‬
‫הוא ראה את הילד בינות הנוריות‬ ‫באחו הרחק מתחתיו כשהילד השני לצידו.‬
‫הנשק שוב התרומם לכתף.‬
‫הפעם הוא שמע את הירייה‬ ‫בשנייה שבה הקליע פגע לו בירך.‬
‫לא היה כאב, אבל העוצמה הייתה הרסנית.‬
‫כאילו מישהו חבט לו ברגל בקורנס,‬
‫ושתי רגליו נהדפו מהענף שעליו הוא עמד.‬
‫הוא נאבק בידיו כדי להיאחז.‬
‫הענף הקטן שבו הוא נאחז התכופף ונשבר.‬
‫יש אנשים, אחרי שהם ספגו יותר מדי‬
‫ונדחפו אל מעבר לסף הסבל,‬
‫פשוט קורסים, מתמוטטים ומוותרים.‬
‫אולם אחרים, אף שהם לא רבים,‬
‫מסיבה כלשהי תמיד יהיו בלתי מנוצחים.‬
‫אנחנו פוגשים אותם בעיתות מלחמה‬ ‫וגם בעיתות שלום.‬
‫יש להם רוח שעשויה ללא חת,‬
‫ושום דבר, לא כאב, לא עינויים או סכנת מוות‬
‫יגרמו להם לוותר.‬
‫פיטר ווטסון הקטן היה אחד מאלה.‬
‫וכשהוא נאבק ונלחם‬
‫כדי למנוע מעצמו ליפול מצמרת העץ,‬
‫לפתע התחוור לו שהוא עומד לנצח.‬
‫הוא הרים מבט וראה אור בוהק מעל מי האגם‬
‫שהיה כה זוהר ויפה,‬ ‫שהוא לא הצליח להפנות את מבטו.‬
‫האור קרא לו, משך אותו,‬
‫והוא צלל לעבר האור ופרש את כנפיו.‬
‫שלושה אנשים שונים‬ ‫דיווחו שראו ברבור לבן גדול‬
‫חג מעל הכפר באותו בוקר,‬
‫מורה,‬
‫אדם שהחליף רעפים על גג בית המרקחת,‬
‫וילד ששיחק בשדה סמוך.‬
‫גברת ווטסון, שרחצה כלים בכיור מטבחה,‬
‫הציצה במקרה מעלה מבעד לחלון באותו רגע ממש‬
‫שמשהו ענק ולבן התרסק מטה‬
‫על המדשאה בחצר האחורית שלה.‬
‫היא רצה החוצה.‬
‫היא נפלה על ברכיה‬
‫ליד הגוף המקופל הקטן של בנה היחיד.‬
‫"יקירי!" היא זעקה. "ילדי היקר!‬
‫"מה קרה לך?"‬
‫"הברבור" נכתב בהשראת‬ ‫דיווח על אירוע אמיתי בעיתון,‬
‫אותו דאל שמר ב"מחברת הרעיונות"‬ ‫במשך 30 שנים,‬
‫עד שכתב את הסיפור באוקטובר 1976.‬
‫תרגום כתוביות: תמי יפה‬