A HATTYÚ
NYILVÁNOS GYALOGÖSVÉNY
Ernie puskát kapott a születésnapjára.
Egy doboz tölténnyel elindult körülnézni, mit ölhet meg.
Raymondék háza mellett
két ujját a szájába téve hosszú, éles füttyöt hallatott.
Raymond a pár házzal arrébb lakó legjobb barátja volt.
A feje fölé emelte a puskát.
Raymond megörült. „Nahát! Ezzel elszórakozhatunk.”
A két fiú útnak indult. Ez egy májusi szombaton történt.
A gesztenyefák virágba borultak,
kökény fehérlett a sövények mentén.
Ernie és Raymond végighaladt a keskeny dűlőúton,
és minden madarat lelőttek.
Süvöltők, verebek, mezei poszáták, citromsármányok.
Mire elérték a síneket, 14 kismadár
lógott a zsinegről.
„Odanézz!” emelte fel hosszú karját Ernie suttogva.
Egy kisfiú nézett felfelé
egy távcsővel egy öreg fa ágai közé.
„Watson! Az a kis hülye.”
Peter Watson apró volt és törékeny.
Az arca szeplős, az orrán vastag szemüveg.
Kitűnő tanulóként
már 13 évesen végzős volt az iskolában.
Imádta a zenét, és jól zongorázott.
Játékokban nem volt jó. Csendes volt, udvarias.
A két nagyfiú lassan cserkészte be a kisebbet.
Az a távcső miatt nem vette észre őket,
egészen belemerült a látványba.
„Kezeket fel!” fogta rá Ernie a puskát.
Peter Watson összerezzent.
A távcsövön át bámult a két betolakodóra.
„Gyerünk, kezeket fel!” kiáltotta Ernie.
A fiú nem moccant,
két kézzel szorongatta a távcsövet.
Raymondot és Ernie-t nézte.
Nem félt, de tudta, hogy nem érdemes adni a hülyét.
Az évek során sokat szenvedett már tőlük.
Kezeket fel!
Nem volt más észszerű reakció.
Raymond odalépett, kikapta a kezéből a távcsövet.
„Ki után leselkedsz?” csattant fel.
Peter Watson sorra vette a lehetőségeket.
Sarkon fordul, elfut, de pillanatok alatt elkapják.
Segítségért kiált, de úgysem hallja senki.
Annyit tehet, hogy nyugodt marad,
és megpróbálja kidumálni magát.
Így felelt: „Épp egy zöld küllőt néztem.”
„Egy mit?” „Egy hím zöld küllőt.” Picus viridis.
„A kiszáradt fa törzsén kopácsolt, kukacot keresett.”
„Hol van?” Ernie felemelte a puskát.
- „Lelövöm!” - „Nem lövöd!” felelte Peter,
és a zsinegre fűzött madarakat nézte Raymond vállán.
„Elrepült a kiáltásodra. A fakopáncsok félénkek.”
Raymond valamit súgott Ernie-nek.
Ernie a térdét csapkodta. „Remek ötlet!”
Letette a puskát, és elindult a kisfiú felé.
A földre lökte.
Raymond levágott egy darabot a zsinegből.
Összekötötte vele Peter csuklóját.
„A lábát is!”
Peter próbált kiszabadulni, mire gyomron vágták.
Elakadt a lélegzete, nem moccant.
A két fiú a bokáját is összekötözte,
mint egy csirkének.
Ernie felemelte a puskát,
és cipelni kezdték a fiút a sínek felé.
Peter Watson meg se nyikkant.
Bármire is készülnek, a beszéd nem segít.
Levonszolták a töltésen,
és hosszában a sínek közé fektették. Ide.
Ez itt az a sín.
Ez 27 éve történt velem. A nevem Peter Watson.
„Kell még zsineg,” mondta Ernie.
Amikor végeztek, Peter tehetetlenül
feküdt a sínekhez kötözve.
Csak a fejét és a lábfejét tudta mozgatni.
Ernie és Raymond megcsodálta a művét.
„Szép munka,” jegyezte meg Ernie.
„Ez gyilkosság,” szólalt meg a fiú a sínek közül.
„Nem biztos,” felelte Ernie.
„A vonat kerékmagasságától függ.
„Ha a földhöz lapulsz, talán megúszod.”
A nagyfiúk felmásztak a töltésre, és beültek a bokrok közé.
Ernie cigarettát vett elő. Rágyújtottak.
Peter tudta, nem fogják elengedni.
Ezek veszélyes, őrült fiúk.
Veszélyes, őrült, ostoba fiúk.
„Csak nyugalom, gondolkodnom kell.”
Feküdt, és mérlegelte az esélyeit.
A legmagasabb pontja az orra.
Becslése szerint az orra tíz centivel volt magasabban a sínnél.
Túl sok? Ki tudja egy modern mozdony esetében.
A feje a laza kavicson pihent két talpfa közt.
Lejjebb kell fúrnia magát.
A fejét mozgatva félretolta a kavicsot,
és lassan kis mélyedést ásott magának.
Úgy számolta, öt centivel lejjebb került.
Az elég. De mi lesz a lábfejjel?
Teljesen befelé fordította,
és várta a vonatot.
Eltöprengett, hogy az átrobogó vonat alatt keletlezik-e vákuum,
ami felfelé szippantja. Lehetséges.
Arra kell koncentrálnia,
hogy a földhöz préselje a testét.
„Ne ernyedj el! Maradj merev és feszes, préseld magad a földhöz!”
Peter a fehér égboltot nézte,
egyetlen gomolyfelhő sodródott rajta.
Egy repülő bukkant fel.
Egy kicsi, egyszárnyú, vörös gép.
Egy régi Piper Club, gondolta. Nézte, amíg el nem tűnt.
Aztán hirtelen
meghallotta a különös, vibráló hangot kétoldalt, a sínekből.
Alig kivehető, halk, ritmikus suttogás volt,
mintha a távolból jött volna a sínek mentén.
Peter felemelte a fejét, végignézett
a kilométerre nyúló síneken,
és látta a vonatot.
Először csak egy fekete pontot, de ahogy nézte,
a pont egyre nagyobb lett,
lassan alakot öltött, már nem pont volt,
hanem egy dízelmozdony nagy, négyszögletes eleje.
Peter lehajtotta a fejét,
és belepréselte a kavicsba.
A lábfejét befelé fordította.
A szemét lehunyta, és a földhöz préselte a testét.
A vonat robbanásszerű hanggal érkezett.
Mintha puska dördült volna.
A robbanással együtt üvöltő, sivító szél jött,
hurrikánként csapott egyenesen bele az orrába, a tüdejébe.
Fülsüketítő zaj volt. Fuldokolt a széltől.
Úgy érezte, mintha élve falná fel
és nyelné el egy üvöltő, gyilkos szörnyeteg gyomra.
Aztán vége lett. A vonat elment.
Kinyitotta a szemét, látta a fehér eget,
és a feje felett sodródó nagy fehér felhőt.
Vége volt, megcsinálta.
- Ereszd el! - Mondta Ernie.
Raymond elvágta a Petert a sínhez kötő zsinegeket.
„A lábát oldozd el, de a kezét ne!”
Raymond elvágta a zsineget a bokáján.
„Még mindig fogoly vagy, kishaver!” mondta Ernie.
A két nagyfiú elindult Peter Watsonnal a mezőn át a tó felé.
A fogoly keze még mindig meg volt kötve.
Ernie másik kezében ott volt a puska,
Raymond pedig a Petertől elvett távcsövet vitte.
A tó hosszú volt és keskeny,
magas fűzfák nőttek a partja mentén.
Középen tiszta volt a felszín,
de a part mentét sűrűn benőtte a nádas.
„Akkor a következőt javaslom,” mondta Ernie.
„Te a karját fogod, én a lábát,
„és nagyot lódítunk rajta, hogy átrepüljön a sáros nád felett.”
„Nézd!” szólt közbe Raymond. „Oda dobjuk!”
Peter odafordult, rögtön látta.
Egy óriási sás- és nádkupacból épített fészek
emelkedett fél méterrel a víz fülé.
A tetején pompás fehér hattyú üldögélt békésen.
Fejét a fiúk felé fordította, feszülten figyelt.
„Szent ég!” kiáltott Raymond. „De szép!”
Ernie elengedte a fogoly karját, és felemelte a puskát.
„Ezt itt... Természetvédelmi terület,” dadogta Peter.
„Hogy mi?” kérdezte Ernie.
Peter érezte, hogy vad düh gyűlik benne.
Próbált nyugodt hangon felelni.
„A hattyú Anglia legvédettebb madara,
és fészkelő madárra nem szokás lőni. Talán fiókái vannak.
Kérlek, ne lődd le! Nem szabad! Ne csináld! Állj!”
A hattyú elegáns fejét találta el,
hosszú fehér nyaka lassan hanyatlott le a fészek mellé.
Nyisd ki!
„Vágd el a zsineget a kezén! Ő a mi kutyánk.”
Raymond elvágta a zsinórt a kisfiú karján.
„Eredj, hozd ide!”
„Nem fogom,” feleltem.
Ernie tenyérrel keményen Peter arcába ütött.
Az egyik orrlyukból vér szivárgott.
„Ha még egyszer visszaszólsz, ígérem neked,
hogy kiverem az összes fényes fehér fogadat,
alul és felül is. Megértetted?”
Peter nem felelt.
„Válaszolj!” mordult rá Ernie.
„Igen,” felelte halkan Peter Watson. „Értem.”
Peter arcán könnyek csorogtak,
lement a partra, és belépett a vízbe.
Begázolt a halott hattyúig, és két kézzel gyengéden felemelte.
Két apró fiókát talált alatta, testüket szürke pihe fedte.
A fészek közepén bújtak össze.
„Van tojás?” kiáltott oda Ernie.
„Nincs, felelte Peter. „Semmi.”
Kivitte a halott hattyút a tópartra.
Gyengéden a földre fektette, majd szembenézett a másik kettővel.
A szeme még könnyes volt, de lángolt a dühtől.
„Nektek kellett volna meghalnotok!”
Ernie mintha megütközött volna ezen, de nem sokáig.
Apró fekete szemében veszedelmes szikra gyúlt.
„Add a késed, Raymond!”
Van egy ízület, ahol a szárny találkozik a testtel.
Ernie beledöfte a kést, és átvágta az inat.
A kés éles volt, jól vágott,
és a szárny egy darabban levált.
Megfordította, a másik szárnyat is levágta.
„Zsinórt!” szólt oda Raymondnak.
Ernie nyolc egyméteres darabot vágott.
A hatalmas szárny szélére kötözte őket.
„Nyújtsd ki a karod!”
Peter Watson állt a napsütésben a parton
ezen a szép májusi reggelen,
az óriás, ernyedt, kissé véres szárnyak
groteszkül lógtak az oldalán.
Ernie tapsolt egyet, és kis örömtáncot járt a füvön.
„Végeztetek?” kérdezte Peter Watson.
„A hattyú nem beszél,” felelte Ernie.
Elindultak vele a parton, míg egy magas fűzfához nem értek.
Az ágai nagy magasságból lógtak le,
szinte érintették a vízfelszínt.
„Most pedig, Hattyú úr,
felmászol a tetejére, és ott
kitárod a szárnyadat, és elrepülsz!”
„Fantasztikus!” kiáltotta Raymond.
Peternek nagyon tetszett
a gondolat, hogy magasan van, ahol nem érik el.
Ha felért, ott is marad.
Úgy vélte, lusták lesznek utánamászni.
Ha mégis, kimászik egy vékony ágra,
ami nem bír el két embert.
A fára elég könnyű volt felmászni az alacsony alsó ágak miatt.
„Magasabbra!” kiabálta Ernie.
Peter végól elért egy pontra, ahonnan nem volt feljebb.
A lába egy karvastagságú ágon támaszkodott,
ami kinyúlt messze a tó fölé,
és ott kecsesen lefelé ívelt.
Ott pihent meg a mászás után.
Legalább 15 méter magasan volt.
A két fiú már nem a fa alatt állt.
„Most jól figyelj!”
Elsétáltak a fától,
oda, ahonnan tisztán látszott a kisfiú.
Peter lenézett rájuk,
és rájött, milyen ritkásak
és keskenyek a fűzfalevelek.
Szinte semmit sem takarták.
„Mássz ki arra az ágra!
„Amíg ki nem érsz a sáros víz fölé, aztán repülj!”
Peter Watson nem mozdult.
A tekintetét a távoli alakokra szegte a mezőn.
Mozdulatlanul álltak, őt nézték.
„Tízig számolok,
ha addig nem repültél el, lelőlek!
Akkor már két hattyút szedtem le ma!
Kezdjük!
Egy, kettő, három, négy, öt, hat!”
Peter Watson rezzenéstelenül állt. Mostantól nem mozdította meg semmi.
„Hét, nyolc, kilenc, tíz!”
Peter látta, ahogy a puska felemelkedik.
Egyenes rá céloz.
Hallotta a puska dörrenését,
és a golyó süvítését a feje mellett.
Megijedt, de nem mozdult.
Látta, hogy Ernie újratölt.
„Utolsó esély!” kiáltotta Ernie. „A következő eltalál!”
Peter várt.
Nézte a fiút odalent a mezőn
a százszorszépek között, mellette a másikat.
A puska megint felemelkedett.
Akkor hallotta a dörrenést, amikor a golyó a combját érte.
Nem fájt, de pusztító ereje volt.
Mintha valaki egy pöröllyel csapott volna oda,
és mindkét lábát lelökte az ágról.
A kezével próbált kapaszkodni.
A kis ág, amibe csimpaszkodott, meghajolt és eltört.
Van, aki a túlzott bántás hatására
nem bírja tovább,
és egyszerűen összeomlik, feladja.
Mások, bár nincsenek sokan,
valami oknál fogva mindig legyőzhetetlenek lesznek.
Háborúban és békében is találkozhatunk velük.
Rettenthetetlen a lelkületük,
és sem a fájdalom, sem a kínzás, sem a halál fenyegetése
nem töri meg őket.
A kis Peter Watson közéjük tartozott.
És miközben küszködött,
hogy ne zuhanjon le a fa tetejéről,
hirtelen ráébredt, hogy győzni fog.
Felnézett, és látta, hogy egy fénysugár süt a tó vizére,
olyan ragyogón és gyönyörűen, hogy képtelen volt levenni róla a szemét.
A fény hívta, vonzotta,
és ő a megindult a fény felé, és kitárta a szárnyait.
Hárman is jelentették, hogy egy fehér hattyút láttak
körözni a falu felett azon a reggelen:
a tanító,
a drogéria cserepeit kicserélő tetőfedő,
és egy közeli mezőn játszó fiú.
Mrs. Watson, aki épp mosogatott,
pontosan akkor pillantott ki az ablakon,
amikor valami hatalmas és fehér zuhant le
a hátsó kertje gyepére.
Kirohant.
Térdre roskadt az apró,
törődött alak, az ő egyetlen fia mellett.
„Drágaságom!” kiáltott fel. „Drága kisfiam!
Mi történt veled?”
„A HATTYÚ” IHLETŐJE EGY CIKK VOLT EGY MEGTÖRTÉNT ESETRŐL,
AMIT DAHL HARMINC ÉVEN ÁT ŐRZÖTT,
MIELŐTT 1976 OKTÓBERÉBEN MEGÍRTA.
A feliratot fordította: Vincze Ágnes