LEBĂDA
CĂRARE PUBLICĂ
Ernie primise o pușcă de ziua lui.
Luă arma și o cutie de gloanțe și se duse să vadă ce poate ucide.
În fața casei lui Raymond
băgă două degete în gură și fluieră prelung, strident.
Raymond era prietenul lui, stătea la patru case distanță.
Ridică pușca deasupra capului.
„La naiba”, spuse Raymond. „Ne distrăm cu asta!”
Cei doi porniră. Era o dimineață de sâmbătă, în mai.
Castanii înfloriseră,
păducelul era alb de-a lungul tufelor.
Ernie și Raymond înaintau pe cărarea îngustă
și împușcau orice pasăre vedeau.
Botgroși, brumărițe, silvii, presuri galbene.
Până să ajungă la calea ferată, aveau 14 păsărele
atârnate pe o sfoară.
„Uite”, șopti Ernie, arătând cu brațul său lung. „Acolo!”
Un băiețel se uita
cu binoclul printre crengile unui copac bătrân.
„Watson! Netrebnicul ăla!”
Peter Watson avea un trup fragil. Avea pistrui și purta ochelari groși.
Era un elev genial,
era în clasa a VIII-a, deși avea doar 13 ani.
Iubea muzica și cânta bine la pian.
Nu era bun la jocuri, era tăcut și politicos.
Băieții mai mari se apropiară pe furiș de el.
Nu-i văzu, pentru că avea binoclul la ochi
și era captivat de ce admira.
„Mâinile sus!”, strigă Ernie, ridicând arma.
Peter Watson tresări.
Îi privi pe intruși prin ochelari.
„Hai!”, strigă Ernie. „Mâinile sus!”
Peter era nemișcat,
ținând binoclul cu ambele mâini.
Îi privi pe Raymond și Ernie.
Nu se temea, dar știa să nu facă pe prostul cu ei.
Avusese parte de atenția lor de-a lungul anilor. Ridică mâinile!
Era singura reacție inteligentă.
Raymond se apropie și luă binoclul.
„Pe cine spionezi?”, se răsti.
Peter se gândi ce variante are.
Putea să fugă, dar l-ar fi prins imediat.
Putea să ceară ajutor, dar nu era nimeni.
Putea doar să-și păstreze calmul
și să scape cu vorba bună.
„Mă uitam la o ciocănitoare verde”, spuse.
„Ce?” „Un mascul de ciocănitoare verde.” Picus viridis.
Ciocănea trunchiul copacului mort, căuta larve.”
„Unde e?”, spuse Ernie, ridicând arma.
„O omor!” „Ba nu”, spuse Peter,
privind șiragul de păsări de pe umărul lui Raymond.
„A zburat când ai țipat. Ciocănitorile sunt foarte timide.”
Raymond îi șopti ceva lui Ernie. Ernie se plesni pe coapsă. „Bună idee!”
Lăsă arma jos și se apropie de băiețel.
Îl aruncă la pământ.
Raymond scoase o sfoară și tăie o bucată.
Îi legară mâinile laolaltă. „Și picioarele”, spuse Raymond.
Peter se agită și încasă un pumn în stomac.
Îi tăie respirația și se potoli. Băieții mai mari îi legară gleznele
ca unei găini.
Ernie își luă arma
și îl duseră pe băiat către șina de tren.
Peter Watson amuțise.
Orice aveau de gând, vorbele n-ar fi ajutat.
Îl târâră până la terasament
și-l așezară între șine. Șinele astea.
Șinele astea.
Mi s-a întâmplat acum 27 de ani. Eu sunt Peter Watson.
„Sfoară”, spuse Ernie.
La final, Peter era neajutorat,
legat între șine.
Își putea mișca doar capul și picioarele.
Ernie și Raymond se retraseră să-și admire opera.
„Am făcut treabă bună”, spuse Ernie. „Asta e crimă”, zise băiatul dintre șine.
„Nu neapărat”, spuse Ernie.
„Depinde cât spațiu e până la tren. Dacă stai întins, poate scapi.”
Băieții se urcară pe terasament, în spatele unor tufe.
Ernie scoase țigări. Fumară.
Peter știa că n-o să-l elibereze.
Erau băieți periculoși, nebuni.
Periculoși, nebuni și proști.
„Trebuie să gândesc calm”, își spuse Peter.
Nemișcat, își cântări șansele.
Partea cea mai înaltă era nasul.
Se afla la zece centimetri deasupra șinei.
Prea mult? Greu de spus, cu locomotivele moderne.
Ceafa se sprijinea pe pietriș, între două traverse.
Trebuia să sape un pic.
Începu să miște capul, dând pietrișul la o parte
și făcând o mică groapă.
Considera că era cu cinci cm mai jos.
Suficient pentru cap. Dar picioarele?
Le îndepărtă, ținându-le aproape plate,
apoi așteptă trenul.
Se întrebă o clipă dacă trenul nu creează un vid
la trecerea peste el, trăgându-l în sus. Era posibil.
Trebuia să se concentreze
să-și lipească trupul de pământ.
„Nu fi moale! Încordează-te și apasă-te în pământ!”
Peter privi cerul alb de deasupra.
Un nor cumulus solitar plutea lent.
Un avion trecu peste nor.
Era un monoplan cu fuzelaj roșu.
I se păru că e un vechi Piper Cub. Îl privi până dispăru.
Apoi, brusc,
auzi o vibrație stranie provenind din șinele de lângă el.
Era ușoară, abia se auzea, o șoaptă zăngănită
care părea să vină prin șine de departe.
Peter ridică capul, privi de-a lungul șinelor
care se întindeau o milă în depărtare și văzu trenul.
Inițial era un punct negru, dar, cât ținu capul sus,
punctul se tot mări,
căpătă formă și nu mai era un punct,
ci partea mare și pătrată din față a unei locomotive diesel.
Peter lăsă capul jos și apăsă tare
în groapa pe care o săpase.
Își lipi picioarele de sol.
Închise ochii strâns și-și apăsă corpul în pământ.
Trenul veni cu un sunet exploziv.
Parcă-i trăsese o armă în cap. Explozia aduse și un vânt urlător,
ca un uragan care îi sufla în nări și plămâni.
Zgomotul era asurzitor. Vântul îl sufoca.
Parcă era mâncat de viu
și înghițit de un monstru criminal, gălăgios.
Apoi se termină. Trenul trecuse.
Peter Watson deschise ochii și văzu cerul alb
și norul mare și alb plutind deasupra.
Se terminase, scăpase.
- Eliberează-l! - Zise Ernie.
Raymond tăie sfoara care-l lega de șină.
„Lasă-l legat doar la mâini!”
Raymond tăie sfoara de la glezne.
„Încă ești prizonier”, spuse Ernie.
Băieții mai mari îl duseră pe Peter Watson peste câmp, către lac.
Încă era legat la mâini.
Ernie ținea arma în mâna liberă,
Raymond ducea binoclul luat de la Peter.
Lacul era lung și îngust, cu sălcii înalte pe mal.
În mijloc, apa era limpede,
dar aproape de mal era foarte multă papură.
„Uite ce propun eu”, zise Ernie.
„Tu-l iei de brațe, eu, de picioare,
îl aruncăm cât de departe putem, peste trestia asta.”
„Uite”, îl întrerupse Raymond. „S-o omorâm!”
Peter Watson întoarse capul și văzu.
Un cuib făcut din trestie și papură,
la jumătate de metru deasupra apei.
Deasupra lui, o superbă lebădă albă, stând acolo ca o zână a lacului.
Avea capul întors spre băieți, atentă și grijulie.
„La naiba”, strigă Raymond. „Ce frumusețe!”
Ernie lăsă prizonierul și ridică arma la umăr.
„E un sanctuar ornitologic”, se bâlbâi Peter.
„Ce anume?”, întrebă Ernie.
Peter simțea cum îl cuprinde furia.
Încerca să-și păstreze calmul.
„Lebedele sunt cele mai protejate din Anglia
și n-ai voie s-o împuști în cuib. Poate avea pui sub ea.
Te rog, n-o face! Nu se poate! Te rog! Oprește-te!”
Glonțul lovi lebăda în capul elegant
și gâtul alb și lung se prăbuși încet pe marginea cuibului.
Deschide!
„Eliberează-i mâinile! E câine de vânătoare.”
Raymond îi dezlegă încheieturile băiatului.
„Aport!”
„Refuz”, am spus.
Ernie îl lovi pe Peter peste față cu palma.
Dintr-o nară începu să-i curgă un firicel de sânge.
„Mai refuză o dată și îți promit ceva!
O să-ți zbor toți dinții ăia albi din față,
de sus și de jos. Ai înțeles?”
Peter tăcu.
„Răspunde!”, urlă Ernie. „Ai înțeles?”
„Da”, spuse Peter Watson încet. „Înțeleg.”
Îi curgeau lacrimi pe față
în timp ce cobora de pe mal și intra în apă.
Păși prin apă până la lebădă și o ridică blând cu ambele mâini.
Sub ea erau doi pui micuți, acoperiți de puf gri.
Stăteau înghesuiți în mijlocul cuibului.
„E vreun ou?”, țipă Ernie de pe mal.
„Nu”, răspunse Peter. „Niciunul.”
Aduse lebăda moartă la marginea lacului.
O lăsă cu grijă pe pământ și se îndreptă, față în față cu cei doi.
Avea ochii uzi de lacrimi, dar plini de furie.
„Voi ar fi trebuit să muriți”, spuse.
Ernie păru un pic surprins, dar își reveni rapid.
O scânteie periculoasă îi străbătu ochii negri.
„Dă-mi cuțitul, Raymond!”
E o articulație care prinde aripa de corp.
Ernie înfipse cuțitul în ea și tăie tendonul.
Cuțitul era ascuțit, tăia bine și aripa se desprinse întreagă.
Ernie răsturnă lebăda și tăie și cealaltă aripă.
„Sfoară”, spuse, întinzând mâna.
Ernie tăie opt bucăți de câte un metru.
Legă bucățile de sfoară de marginea aripii.
„Întinde brațele!”
Peter Watson stătea la soare, lângă lac, în frumoasa dimineață de mai,
cu aripile uriașe și ușor însângerate
atârnând grotesc pe lângă el.
Ernie aplaudă și dansă pe iarbă.
„Ați terminat?”, întrebă Peter.
„Lebedele nu vorbesc”, zise Ernie.
Merseră de-a lungul malului până la o salcie înaltă.
Crengile coborau de la mare înălțime
și aproape atingeau suprafața lacului.
„Uite ce faci, dle Lebădă!
Te urci în vârf și, când ajungi acolo, îți întinzi aripile și zbori.”
„Fantastic!”, strigă Raymond.
Ideea de a fi sus,
departe de huligani, îl atrăgea pe Peter.
Avea de gând să rămână sus.
Se îndoia că ar fi venit după el.
Dacă veneau, cobora pe o cracă subțire
care n-ar fi ținut doi oameni.
Era ușor să urce în copac, crengile joase îl ajutau.
„Mai sus!”, strigă Ernie. „Urcă!”
Peter ajunsese în punctul de unde nu mai putea urca.
Stătea pe o creangă groasă cât o încheietură de bărbat
și care se întindea până departe,
apoi cobora cu grație.
Se odihni acolo după cățărare.
Era foarte sus, la cel puțin 15 metri. Nu-i vedea pe băieți.
Nu mai erau lângă copac.
„Ascultă bine!”
Se îndepărtaseră,
să-l vadă bine pe băiețelul aflat în vârf.
Privind spre ei,
Peter văzu cât de rare și subțiri
erau frunzele de salcie.
Nu se putea ascunde după ele.
„Mergi pe creanga aia!
Te oprești când ești deasupra apei tulburi și sari!”
Peter Watson nu se mișcă.
Privea siluetele îndepărtate de pe câmp.
Se uitau la el nemișcate.
„Număr până la zece.
Dacă nu-ți întinzi aripile și nu zbori, te împușc!
Adică o să vânez două lebede azi.
Încep!
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase!”
Peter Watson era înțepenit. Nimic n-avea să-l facă să se miște.
„Șapte, opt, nouă, zece!”
Peter vedea arma ridicându-se la umăr.
Era îndreptată spre el.
Auzi pocnetul puștii
și șuieratul glonțului care-i trecu pe lângă cap.
Era înfricoșător, dar nu se mișcă. Îl văzu pe Ernie încărcând arma.
„Ultima șansă!”, strigă Ernie. „Următorul te nimerește.”
Peter așteptă. Se uită la băiatul dintre flori,
pe pajiștea îndepărtată, cu alt băiat lângă el.
Ridică iar arma la umăr.
Acum auzi trosnetul când glonțul îl lovi în coapsă.
Nu-l durea, dar forța era devastatoare.
Parcă l-ar fi lovit cineva cu un baros
și i-ar fi zburat ambele picioare de pe creangă.
Se zbătu să se țină cu mâinile.
Crenguța de care se ținea se îndoi și se rupse.
Unii oameni, când îndură prea multe
și au trecut de limitele suferinței,
se prăbușesc și se dau bătuți.
Alții, nu mulți,
nu pot fi niciodată învinși.
Îi întâlnești în vreme de război, dar și de pace.
Au un spirit neîmblânzit
și nimic, nici durerea, nici tortura, nici amenințarea cu moartea
nu-i face să se dea bătuți.
Așa era micul Peter Watson.
În timp ce se zbătea
să nu cadă din vârful copacului,
își dădu deodată seama că o să câștige.
Ridică privirea și văzu o lumină pe apele lacului,
atât de strălucitoare și frumoasă, că nu-și putea lua ochii de la ea.
Lumina îl striga, îl atrăgea,
iar el se aruncă spre lumină, întinzând aripile.
Trei oameni au declarat că au văzut o lebădă albă
deasupra satului în acea dimineață:
o învățătoare,
un om care înlocuia țigla pe acoperișul farmaciei
și un băiat care se juca pe câmp.
Dna Watson spăla vasele la chiuvetă
și se uită pe geam tocmai în clipa
în care ceva mare și alb se prăbuși
în curtea din spatele casei.
Dădu fuga afară.
Căzu în genunchi
lângă trupul strivit al unicului său fiu.
„Dragul meu!”, strigă. „Băiatul meu drag!
Ce ai pățit?”
POVESTIREA A FOST INSPIRATĂ DE UN ARTICOL DESPRE UN EVENIMENT REAL
PE CARE DAHL L-A PĂSTRAT 30 DE ANI ÎN „CAIETUL DE IDEI”
ÎNAINTE SĂ O SCRIE, ÎN OCTOMBRIE 1976.
Subtitrarea: Robert Ciubotaru