SVANEN
Ernie hade fått ett gevär på sin födelsedag.
Han tog med det ut för att se vad han kunde skjuta.
Utanför Raymonds hus
stack han två fingrar i munnen och busvisslade.
Raymond var Ernies bästa vän. De var grannar.
Han höll upp geväret över huvudet.
"Oj! Det kan vi ha kul med", sa Raymond.
De gav sig iväg. Det var en lördagmorgon i maj.
Kastanjerna blommade och hagtornshäckarna var vita.
Ernie och Raymond gick vägen fram
och sköt alla småfåglar de såg.
Domherrar, järnsparvar, törnsångare, gulsparvar.
När de nådde järnvägen hade de 14 fåglar
dinglande på ett snöre.
"Titta!" viskade Ernie. "Där borta!"
En liten pojke tittade upp i ett träd genom en kikare.
"Watson! Den töntskallen."
Peter var liten och klen.
Han hade fräknar och tjocka glasögon.
Han var duktig i skolan
och gick på högstadiet fast han bara var 13.
Han älskade musik och spelade piano bra.
Han var dålig i idrott. Han var artig.
Ernie och Raymond smög sig på honom.
Han märkte inget för han var så upptagen av det han såg i kikaren.
"Upp med händerna!" ropade Ernie.
Peter Watson hoppade till.
Han tittade genom glasögonen på dem.
"Raska på!" ropade Ernie.
Peter stod stilla och höll kikaren framför sig.
Han såg på Raymond och Ernie.
Han visste bättre än att utmana dem.
Han hade råkat på dem ibland under åren.
Upp med händerna.
Det var det enda vettiga.
Raymond ryckte åt sig kikaren.
"Vem spionerar du på?"
Peter tänkte över möjligheterna.
Han kunde inte springa fortare än de.
Ingen skulle höra om han ropade på hjälp.
Han kunde bara hålla sig lugn och försöka prata sig ur det hela.
"Jag tittade på en gröngöling."
"En vad?" "En gröngölingshane." Picus viridis.
"Han hackade på trädstammen och letade efter larver."
"Var är han?" Ernie lyfte geväret.
"Jag ska knäppa honom!" "Nej", sa Peter.
Han tittade på snöret med fåglarna.
"Du skrämde bort honom. De är skygga."
Raymond viskade i Ernies öra.
Ernie slog sig på låret. "Bra idé!"
Han la ner geväret och gick fram mot Peter.
Han knuffade omkull honom. Raymond tog fram ett snöre.
De band ihop Peters handleder.
"Nu benen", sa Raymond. Peter kämpade och fick ett slag i magen.
Han tappade andan.
De band honom med mera snöre, som en uppbunden kyckling.
Ernie tog upp geväret och de bar pojken mot järnvägen.
Peter var helt tyst. Prat skulle inte göra saken bättre.
De drog ner honom på spåret och la honom mellan skenorna här.
De här skenorna. Det är 27 år sen nu. Jag är Peter Watson.
"Mer snöre", sa Ernie.
Peter var hjälplös, fastbunden mellan skenorna.
Han kunde bara röra huvudet och fötterna.
Ernie och Raymond granskade sitt verk.
"Snyggt", sa Ernie.
"Det här är mord", sa pojken mellan rälsskenorna.
"Det beror på," sa Ernie.
"Du kanske ryms under tåget om du ligger platt ner."
De större pojkarna satte sig bakom några buskar.
Ernie tog fram cigaretter. De rökte.
De tänkte tydligen inte släppa Peter.
De var galna och farliga. Galna, farliga och dumma.
"Jag måste hålla mig lugn", tänkte Peter.
Han bedömde sina chanser.
Näsan var högst.
Den var nog omkring en decimeter över skenorna.
Var det för mycket? Svårt att säga.
Huvudet låg mot gruset mellan syllarna.
Han måste försöka gräva ner sig.
Han försökte maka bort grus med huvudet
och åstadkom en liten grop.
Huvudet var nu fem cm längre ner.
Men fötterna?
Han lade tårna inåt, och väntade på tåget.
Skulle det bli ett vakuum under tåget
som sög honom uppåt? Kanske.
Han måste fokusera helt på att pressa sig mot marken.
"Inte slappna av. Hela tiden pressa mig mot marken."
Peter såg den vita himlen
där ett ensamt cumulusmoln drog fram.
Ett plan flög tvärs över det. Ett litet högvingat rött monoplan.
Ett Piper Cub trodde han. Det försvann igen.
Så plötsligt
hördes ett underligt vibrerande ljud från skenorna.
Knappt hörbart, en svag viskning
som lät som att den hade färdats långt.
Peter lyfte huvudet och såg spåret
som sträckte sig kilometervis, och såg tåget.
Först var det bara en svart prick, men snart
blev den större och större och slutade vara en prick
och blev i stället den stora fronten på ett lok.
Peter tryckte ner huvudet hårt
i gropen som han hade grävt.
Fötterna vek han inåt.
Han knep ihop ögonen och tryckte sig mot marken.
Tåget var som en explosion.
Som ett gevärsskott.
Med explosionen kom ett tjutande luftdrag
som en orkan som blåste ner i hans lungor.
Ljudet var en chock. Luftdraget kvävde honom.
Det var som att bli uppäten levande
och hamna i magen på ett skrikande monster.
Sen var det över. Tåget var borta.
Peter Watson kunde se himlen igen
och det vita molnet var kvar.
Det var över. Han hade klarat sig.
- Skär loss honom. - ...sa Ernie.
Raymond skar loss Peter från skenorna.
"Lossa fötterna men inte händerna."
Raymond befriade hans fötter.
"Du är fortfarande fånge", sa Ernie.
Ernie och Raymond ledde iväg Peter mot sjön.
Fångens händer var fortfarande bundna.
Ernie bar geväret
och Raymond bar Peters kikare.
Sjön var lång och smal med höga pilträd längs stränderna.
Mitt i var vattnet klart men vid stranden växte vassruggar.
Ernie sa: "Jag föreslår att du tar armarna, jag benen,
och så slänger vi ut honom i sjön."
"Titta!" avbröt Raymond. "Den skjuter vi!"
Peter Watson vände på huvudet.
Han såg ett stort bo av vass och säv
som var en halvmeter högt.
Ovanpå satt en ståtlig vit svan som sjöns härskarinna.
Hon tittade vaksamt mot pojkarna.
"Oj! Vilken skönhet!" ropade Raymond.
Ernie släppte fången och lyfte geväret.
"Det här är ett fågelreservat", stammade Peter.
"Vadå?" sa Ernie.
Peter kände en vild vrede växa inom sig.
Han försökte tala lugnt.
"Svanar är fridlysta i England
och man skjuter aldrig en fågel i boet. Den kan ha ungar."
"Snälla, låt bli. Du får inte. Nej!"
Kulan träffade svanens vackra huvud
och den långa vita halsen sjönk långsamt ner.
Öppna.
"Lossa hans händer. Han ska hämta den."
Raymond skar av snörena runt Peters handleder.
"Hämta den!"
"Jag vägrar", sa jag.
Ernie slog Peter hårt i ansiktet.
Lite blod rann från ena näsborren.
"Vägra en gång till så lovar jag
att slå ut dina fina vita framtänder,
både uppe och nere. Förstår du?"
Peter sa inget.
"Svara! Fattar du?"
"Ja", sa Peter stillsamt. "Jag fattar."
Med tårarna rinnande gick Peter över stranden och ut i vattnet.
Han lyfte ömt upp svanen med båda händerna.
Han såg två små grå dunungar.
De låg tätt ihop i boet.
"Några ägg?" ropade Ernie.
"Nej", svarade Peter. "Inget."
Han bar iland den döda svanen.
Han la den försiktigt på marken och vände sig mot de andra.
Hans tårfyllda ögon blixtrade av ilska.
"Det är ni som borde vara döda!"
Ernie blev lite ställd men det gick fort över.
Han fick en farlig glimt i ögonen.
"Ge mig din kniv, Raymond."
Där vingen sitter fast på svanen finns en led.
Ernie skar igenom vingleden.
Kniven var vass och bra, och snart lossnade hela vingen.
Ernie skar av den andra också.
"Snöre", sa han till Raymond.
Han skar av åtta meterlånga bitar.
Han knöt fast snörena längs vingens överkant.
"Håll ut armarna."
Peter Watson stod i solen bredvid sjön den vackra majmorgonen
med de enorma, blodiga vingarna
hängande groteskt vid sidorna.
Ernie klappade händer och dansade en liten jigg.
"Är du färdig?" sa Peter.
"Svanar pratar inte", sa Ernie.
De gick längs stranden och kom till en hög pil.
Grenarna hängde så lågt
att de nästan rörde vid sjön.
"Det herr Svan ska göra är att klättra högst upp,
och sen breda ut vingarna och flyga iväg!"
"Fantastiskt!" ropade Raymond.
Att vara högt upp och utom räckhåll tyckte Peter lät väldigt bra.
Han tänkte inte komma ner igen.
De skulle nog inte klättra efter honom.
Isåfall kunde han gå ut på en smal gren
som inte höll för dem.
Lågt sittande grenar gjorde det lätt att ta sig upp i trädet.
"Högre! Fortsätt!" ropade Ernie.
Efter ett tag kunde inte Peter komma högre.
Grenen han stod på var tjock som en mans handled
och den nådde långt ut över sjön innan den böjde sig nedåt.
Han stod där och pustade ut.
Han var minst 15 meter upp. Han såg inte de andra.
De stod inte kvar vid trädets fot.
"Lyssna noga nu!"
De hade gått iväg en bit
så att de hade fri sikt mot honom uppe i trädet.
Han tittade på dem
och insåg hur glesa och smala pilblad faktiskt var.
De dolde honom knappt alls.
"Gå längre ut på grenen!"
"Fortsätt tills du är ute över vattnet, och flyg iväg!"
Peter rörde sig inte.
Han höll blicken fäst på dem där de stod.
De stod stilla och såg upp mot honom.
"Jag räknar till tio,
har du inte flugit då så skjuter jag ner dig."
"Då har jag skjutit två svanar idag. Sätt igång."
"Ett, två, tre, fyra, fem, sex!"
Peter stod blickstilla. Han tänkte inte röra sig hädanefter.
"Sju, åtta, nio, tio!"
Peter såg geväret höjas.
Riktat rakt mot honom.
Han hörde smällen och så visslade kulan förbi honom.
Han blev rädd men rörde sig inte.
Han såg Ernie ladda om.
"Sista chansen! Nästa gång träffar jag!"
Peter väntade.
Långt där nere på ängen bland smörblommorna stod de andra.
Geväret höjdes igen.
Det small till och kulan träffade honom i låret.
Han kände ingen smärta, bara en kraftig stöt
som om nån hade slagit honom med en slägga,
och han tappade fotfästet på grenen.
Han försökte klamra sig fast.
Grenen böjdes och gick av.
Det finns vissa som när de har drivits
bortom gränsen för vad de står ut med,
helt enkelt faller ihop och ger upp.
Men det finns några få
som av nån anledning är oövervinnliga.
Man möter dem i krigstid men även fredstid.
De har en okuvlig anda
och varken smärta, tortyr eller dödshot
kan få dem att ge upp.
Lille Peter Watson var en av dem.
Och medan han kämpade desperat för att inte ramla ner,
insåg han plötsligt att han skulle vinna.
Han såg ett ljus lysa över sjön
som var så strålande och vackert att han inte kunde titta bort.
Ljuset kallade och lockade honom
och han dök mot ljuset och bredde ut vingarna.
Tre personer såg en stor vit svan
cirkla över byn den morgonen:
en lärare, en man som la takplattor på apoteket,
och en pojke som lekte på en åker.
Mrs Watson som stod och diskade
råkade titta ut genom fönstret exakt samtidigt
som nåt stort och vitt kraschlandade på gräset utanför.
Hon rusade ut.
Hon föll på knä bredvid sin hopsjunkna lilla son.
"Min älskling! Min älskade pojke!
Vad har hänt dig?"
"SVANEN" INSPIRERADES AV EN TIDNINGSARTIKEL OM EN VERKLIG HÄNDELSE
SOM DAHL HADE I SIN "IDÉBOK" I 30 ÅR INNAN HAN SKREV NOVELLEN I OKTOBER 1976.
Undertexter: Anna Norman