ЛЕБІДЬ
ГРОМАДСЬКА ПІШОХІДНА СТЕЖКА
Ерні подарували рушницю на день народження.
Він узяв зброю та пакунок з кулями й пішов глянути, що можна підстрелити.
Біля будинку Реймонда
він устромив собі в рота два пальці й довго й пронизливо свиснув.
Реймонд був найкращим другом Ерні. Він жив за чотири будинки.
Він підійняв рушницю над головою.
«Отакої! - сказав Реймонд. - Ото вже розважимося з нею!»
Хлопчаки вирушили. То був травневий недільний ранок.
Каштанові дерева були в цвіту,
а вздовж живоплоту білів глід.
Ідучи вузькою стежкою між кущами, Ерні й Реймонд стріляли
в кожну маленьку пташку, яку бачили.
У снігурів, горобців, кропив'янок, вівсянок.
Доки вони дійшли до колії, на мотузці висіло
вже 14 пташок.
«Поглянь! - прошепотів Ерні, простягуючи руку. - Он там!»
Там стояв маленький хлопчик, вдивляючись
у гілки старого дерева крізь бінокль.
«Вотсон! Той малий пройдисвіт».
Пітер Вотсон мав маленьке й кволе тіло.
На веснянкуватому обличчі він носив окуляри з товстими скельцями.
Це був зразковий учень,
який перейшов у старші класи школи, хоч мав лише 13 років.
Він любив музику й добре грав на фортепіано.
Він не грав у ігри. Він був тихим і ввічливим.
Два старші хлопці повільно підкралися до малого.
Він не помітив їх, бо тримав перед очима бінокль
і був неймовірно захоплений тим, що споглядав.
«Руки вгору!» - вигукнув Ерні, націлюючи рушницю.
Пітер Вотсон підстрибнув.
Крізь скельця він втупився в непроханих гостей.
«Ну ж бо!» - прокричав Ерні. «Підіймай-но!»
Пітер Вотсон не рухався,
тримаючи бінокль обома руками перед собою.
Він дивився на Реймонда й Ерні.
Він не боявся, але розумів, що з цими двома жартувати не варто.
Він роками страждав від їхньої надмірної уваги.
Руки вгору.
Це найрозумніше, що можна було зробити.
Реймонд зробив крок уперед і вихопив бінокль.
«За ким шпигуєш?» - визвірився він.
Пітер Вотсон обмірковував варіанти дій.
Можна обернутися й дременути, та його вмить наздоженуть.
Можна покликати на допомогу, та його не почують.
Тому він міг лише зберігати спокій
і спробувати якось вибалакатися з цієї ситуації.
«Я спостерігав за зеленим дятлом», - сказав Пітер.
«За чим?» «За самцем зеленого дятла. Жовна зелена.
Він простукував стовбур сухого дерева, шукаючи хробаків».
«Де він?» - сказав Ерні, підіймаючи рушницю.
«Я його застрелю!» «Не застрелиш», - сказав Пітер,
дивлячись на мотузку з пташками, що висіла на плечі Реймонда.
«Він полетів, щойно ти вигукнув. Дятли страшенно полохливі».
Реймонд зашепотів щось у вухо Ерні.
Ерні ляснув по стегну. «Чудова ідея!»
Він поклав рушницю на землю і наблизився до хлопчика.
Він штовхнув його на землю.
Реймонд витягнув мотузку й відтяв від неї шматок.
Вони міцно зв'язали зап'ястя Пітера.
«Тепер ноги», - сказав Реймонд.
Пітер опирався й отримав стусана в живіт.
Йому перехопило подих, і він затих.
Хлопці зв'язали йому гомілки іншим шматком мотузки,
скрутивши його, наче курча.
Ерні підняв свою рушницю,
і вони потягли хлопця в напрямку колії.
Пітер Вотсон не видав ані звуку.
Що б вони не надумали, слова б тут не зарадили.
Вони потягли його вниз насипом
і поклали між рейками. Ось цими рейками.
Саме цими рейками.
Це сталося зі мною 27 років тому. Мене звати Пітер Вотсон.
«Ще мотузки», - сказав Ерні.
Коли вони закінчили, Пітер безпорадно лежав,
міцно зв'язаний між рейками.
Він міг рухати лише головою та ступнями.
Ерні й Реймонд відступили, щоб оглянути свою роботу.
«Ото ми вправні», - сказав Ерні.
«Це вбивство», - сказав хлопчик, що лежав між рейками.
«Ще не напевно», - сказав Ерні.
«Залежить від просвіту під потягом.
Якщо лежатимеш рівно, тобі може й пощастити».
Старші хлопчаки видерлися вгору насипом і засіли за кущами.
Ерні дістав пачку цигарок. Вони закурили.
Пітер знав, що вони його не звільнять.
Ці хлопці були небезпечні й шалені.
Небезпечні, шалені, дурні хлопці.
«Зберігай спокій і думай», - сказав собі Пітер.
Він лежав нерухомо, зважуючи свої шанси.
Найвищою частиною голови був ніс.
Він подумав, що ніс стирчить приблизно на десять сантиметрів над колією.
Забагато? Важко сказати із цими сучасними дизелями.
Його голова лежала на насипному гравії між двома шпалами.
Треба спробувати втиснути її в ґрунт.
Він почав вертіти головою, розсовуючи гравій,
поступово витискаючи невеличку заглибину.
Він порахував, що голова опустилася на п'ять см.
Цього вистачить. Що робити зі ступнями?
Він обернув ступні всередину, притиснув, щоб не стирчали,
і почав чекати наближення потяга.
Йому було цікаво, чи не утвориться під потягом вакуум,
коли той промчить над ним, що засмокче його вгору. Можливо.
Треба повністю зосередитися
на притисканні всього тіла до землі.
«Не розслабляйся. Застигни, напружся і притиснися до землі».
Пітер дивився на біле небо над головою,
де повільно пливла одинока купчаста хмара.
Крізь хмару пролетів аероплан.
Висококрилий моноплан із червоним фюзеляжем.
Схоже, це старий «Пайпер-Каб». Він спостерігав за ним, доки той не зник.
Потім зненацька
він почув цікавий вібруючий звук, що йшов від рейок з обох боків від нього.
Це був дуже м'який, ледь чутний, дрібненький пронизливий шепіт,
що, здавалося, здалеку струменів уздовж рейок.
Пітер підвів голову й подивився на колію,
що простягалася понад кілометр в далечінь,
і побачив потяг.
Спершу то була чорна крапка, та він не опускав голову,
і крапка ставала все більшою
і почала набувати форми. Це вже була не крапка,
а велика, квадратна, тупа передня частина дизельного потяга.
Пітер рвучко опустив голову й міцно втиснув її
у ямку, яку вирив у гравії.
Він обернув ступні всередину.
Міцно заплющив очі й втиснув тіло в ґрунт.
Потяг насунувся з вибуховою хвилею.
Здалося, у голові пролунав постріл.
З вибухом прийшов рвучкий верескливий вітер,
який, наче ураган, наповнив його ніздрі й легені.
Звук його розривав, а вітер збивав подих.
Здавалося, наче його живцем поїдає
й проковтує верескливе й смертоносне чудовисько.
А потім усе закінчилося. Потяг зник.
Пітер Вотсон розплющив очі й побачив біле небо
та велику білу хмару, що й досі пливла над головою.
Усе було позаду, він це зробив.
- Розв'яжи його. - Сказав Ерні.
Реймонд перерізав мотузки, що тримали Пітера на колії.
«Розв'яжи ступні, але руки не розв'язуй».
Реймонд перерізав мотузки навколо кісточок.
«Друже, ти досі полонений», - сказав Ерні.
Старші хлопці повели Пітера Вотсона через сусіднє поле до озера.
Зап'ястки полоненого були досі зв'язані.
Ерні тримав зброю у вільній руці,
а Реймонд ніс бінокль, який забрав у Пітера.
Озеро було довге й вузьке,
а на його схилах росли високі верби.
Посередині озера вода була чистою,
але ближче до берега росли хащі комишу.
«Що ж, - сказав Ерні. - Я пропоную наступне.
Ти береш його за руки, я беру за ноги,
і ми кинемо його якомога далі над цими гарними, брудними заростями очерету».
«Глянь! - перебив Реймонд. - Он! Застрельмо його!»
Пітер Вотсон обернувся й одразу побачив його.
Гніздо, що складалося з великої купи комишу й очерету,
й височіло десь на пів метра над водою.
А в ньому незворушно сидів величний білий лебідь, наче Володар Озера.
Його голова була обернена до хлопців, він дивився пильно й сторожко.
«Хай йому грець! - гукнув Реймонд. - Ото красень!»
Ерні відпустив руку полоненого й підняв рушницю до плеча.
«Це... Це пташиний заповідник», - сказав Пітер, затинаючись.
«Що?» - перепитав Ерні.
Пітер відчув, як у ньому росте дика лють.
Він намагався говорити спокійно.
«Лебеді - найзахищеніші птахи в Англії,
і ніхто не стріляє птахів у гніздах. Під ним можуть бути лебеденята.
Прошу, не робіть цього. Так не можна. Прошу, не треба! Стійте!»
Куля влучила лебедю у витончену голову,
і його довга біла шия плавно впала на край гнізда.
Відчиніть.
«Звільни йому руки, Реймонде. Він мисливський пес».
Реймонд перерізав мотузки, що зв'язували зап'ястки хлопця.
«Ну-бо, принеси!»
«Відмовляюся», - сказав я.
Ерні вдарив Пітера в обличчя, сильно, відкритою долонею.
Цівка крові потекла з однієї ніздрі.
«Спробуй ще раз відмовитися, і я тобі обіцяю,
що виб'ю усі твої білі передні зуби,
угорі й знизу. Зрозумів?»
Пітер нічого не сказав.
«Відповідай! - гримнув Ерні. - Зрозумів?»
«Так, - тихо сказав Пітер Вотсон. - Я це розумію».
Сльози струменіли обличчям Пітера,
коли він спустився до води й увійшов у озеро.
Він добрів до мертвого лебедя й ніжно підійняв його обома руками.
Під тілом було двоє лебеденят, з укритими сірим пухом тільцями.
Вони зіщулилися в центрі гнізда.
«Яйця є?» - прокричав Ерні з берега.
«Ні, - відповів Пітер. - Нічого немає».
Він відніс мертвого лебедя до краю озера.
Лагідно поклав його на землю, випростався й глянув у вічі хлопцям.
Його очі, досі мокрі від сліз, палали від люті.
«Це ви два мали б бути мертві», - сказав він.
Ерні, схоже, дещо розгубився, але швидко опанував себе.
У його маленьких чорних очицях блиснула небезпечна іскорка.
«Дай-но мені ніж, Реймонде».
У кістці є суглоб, який з'єднує крило з птахом.
Ерні встромив ніж у суглоб і перерізав сухожилля.
Ніж був гострий і гарно різав,
тож невдовзі крило було відтяте цілком.
Ерні перегорнув лебедя і відділив друге крило.
«Мотузку», - сказав, простягуючи руку до Реймонда.
Ерні відрізав вісім шматків, близько метра кожен.
Він прив'язав шматки мотузки у верхній частині величного крила.
«Випростай руки».
Пітер стояв у променях сонця біля озера
прекрасного травневого ранку,
а величезні м'які, дещо скривавлені крила
безглуздо звисали з його боків.
Ерні заплескав у долоні й станцював джиґу на траві.
«Ти закінчив?» - спитав Пітер Вотсон.
«Лебеді не розмовляють», - сказав Ерні.
Вони пішли вздовж берега озера й наблизилися до високої верби.
Гілки низько схилилися
і мало не торкалися поверхні озера.
«Ось що ти зробиш, пане Лебедю.
Видерешся нагору, а коли залізеш туди,
то розпростаєш крила й злетиш!»
«Неймовірно!» - загорлав Реймонд.
Ідея опинитися високо
поза межам досяжності цих хуліганів дуже сподобалася Пітерові.
Він буде вгорі, а вони залишаться знизу.
Він сумнівався, що вони захочуть лізти за ним.
А як полізуть, то він здереться на тонку гілку,
яка не витримає вагу двох людей.
На дерево було легко видертися, тримаючись за низько звисаючі гілки.
«Вище! - репетував Ерні. - Продовжуй!»
Пітер дістався до точки, з якої рухатися далі було неможливо.
Його ступні стояли на гілці завтовшки із зап'ясток людини,
і ця гілка простяглася вглиб озера,
граційно вигинаючись донизу.
Він стояв, відпочиваючи після підйому.
Він був дуже високо, не менше 15 метрів. Хлопців він не бачив.
Вони більше не стояли під деревом.
«Тепер слухай уважно!»
Вони відійшли від дерева
на місце, звідки могли чітко бачити хлопчика вгорі.
Дивлячись на них згори,
Пітер Вотсон усвідомив, яким слабким і тонким
було листя верби.
Воно не давало жодного прихистку.
«Іди вздовж гілки!
Не зупиняйся, доки не будеш над брудною водичкою, а тоді злітай!»
Пітер Вотсон не рухався.
Він не спускав очей із віддалених постатей у полі.
Вони стояли доволі нерухомо, дивлячись на нього.
«Я рахуватиму до десяти.
Якщо не розпростаєш крила й не злетиш, я тебе застрелю.
Тож сьогодні в мене буде два збитих лебеді.
Почали.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість!»
Пітер Вотсон стояв нерухомо. Ніщо вже не могло змусити його рухатися.
«Сім, вісім, дев'ять, десять!»
Пітер побачив рушницю, притиснену до плеча.
Націлену просто на нього.
Почув тріск рушниці
й свист кулі, що пролетіла повз голову.
Йому було страшно, та він не рухався.
Він бачив, як Ерні знову заряджає рушницю.
«Останній шанс! - прорепетував Ерні. - Наступна тебе дістане!»
Пітер чекав.
Він дивився на хлопця в жовтці
на луці далеко знизу і на хлопця, що стояв поруч.
І знову рушницю притиснули до плеча.
Цього разу він почув тріск, коли куля влучила йому в стегно.
Болю не було, але сила була руйнівна.
Наче хтось ударив його кувалдою,
яка збила обидві ноги з гілки, на якій він стояв.
Він схопився руками, щоб утриматися.
Гілочки, за які він тримався, згиналися і ламалися.
Одні люди, на долю яких випадає багато того,
що виводить їх за межі терпіння,
просто ламаються, занепадають і здаються.
Проте є інші, хоч таких і небагато,
які з якихось причин завжди залишаються непереможними.
Їх можна зустріти як в часи війни, так і в часи миру.
У них незламний дух,
і ніщо - ні біль, ні тортури, ні загроза смерті -
не змусить їх здатися.
Малий Пітер Вотсон був таким.
Він здирався й дряпався,
намагаючись не впасти з верхівки того дерева,
і зненацька усвідомив, що переможе.
Він глянув угору й побачив світло, що сяяло над гладдю озера.
Воно було таким яскравим і прекрасним, що він не міг відвести очей.
Це світло вабило й притягувало його,
і він поринув до нього й розпростер крила.
Троє різних людей казали, що бачили великого білого лебедя,
який кружляв над селом того ранку:
шкільний учитель,
чоловік, що змінював кахлю на даху аптеки,
й хлопчик, що грався на сусідньому полі.
Пані Вотсон, яка мила посуд на кухні,
виглянула у вікно саме тієї миті,
коли щось велике й біле гепнулося
на моріжок у її садку.
Вона кинулася надвір.
Вона опустилася на коліна
обабіч маленької зіщуленої постаті її єдиного сина.
«Любий мій! - голосила вона. - Мій любий хлопчику!
Що з тобою сталося?»
НАТХНЕННЯМ ДЛЯ «ЛЕБЕДЯ» СТАЛА ВИРІЗКА З ГАЗЕТИ ПРО РЕАЛЬНУ ПОДІЮ,
ЯКУ ДАЛ ТРИДЦЯТЬ РОКІВ ЗБЕРІГАВ У СВОЇЙ «КНИЗІ ІДЕЙ»,
ПЕРШ НІЖ НАПИСАВ ОПОВІДАННЯ У ЖОВТНІ 1976 РОКУ.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька