Vaig anar a casa a mitjanit.
Vaig apagar els llums en arribar a la cabana
per no despertar Harry Pope, però la llum de l'habitació estava encesa.
Vaig aparcar, vaig anar al porxo i vaig comptar els esgraons
per no pujar-ne un que no existia: un, dos, tres, quatre.
Vaig obrir amb compte l'habitació d'en Harry.
Era al llit, despert, no es va moure gens ni mica,
però xiuxiuejava de forma quasi inaudible…
Ajuda.
"Ajuda"?
Vaig obrir la porta a punt per entrar.
- Atura't. - "Atura't"? Quasi no sentia res.
Semblava que li costava molt d'esforç parlar.
- Ajuda. - "Ajuda"?
Què passa, Harry?
Treu-te les sabates.
"Treu-te les sabates"?
Em va recordar a quan van disparar George Barling
i es va recolzar en una capsa mentre remugava sobre el pilot japonès
amb el mateix esforç que feia ara en Harry.
George Barling es va doblegar,
i va morir.
Treu-te les sabates.
"Treu-te les sabates."
No ho entenia, però no m'hi oposaria.
- Què passa? - No em toquis.
Estava cap per amunt i el llençol no el cobria del tot,
portava un pijama i suava molt.
Feia calor, jo suava, però no com en Harry.
Tenia la cara mullada i el coixí, xop.
Semblava malària.
- Què passa? - Búngar.
- Què? - Búngar.
- "Búngar"? - Serp.
T'ha mossegat, quan?
No.
Com?
Encara no.
Estava confós, el vaig mirar torbat.
Búngar damunt de la panxa, adormit.
Em vaig allunyar de sobte.
Li vaig mirar la panxa i el llençol.
Era impossible saber si hi havia res a sota.
Dius que tens un búngar damunt de la panxa, adormit?
Sí.
Com hi ha arribat?
Només li hauria d'haver dit que no es mogués.
Estirat, llegint, he sentit alguna cosa al pit, darrere del llibre,
feia pessigolles.
De reüll he vist un búngar lliscant sobre el pijama.
Petit, uns 25 centímetres.
Sabia que no m'havia de moure, m'he quedat congelat, mirant-lo.
Pensava que aniria per sobre del llençol.
En Harry va callar un moment.
S'assegurava que el soroll no molestés el que reposava allà.
S'ha ficat a sota.
L'he notat sobre el pijama movent-se cap a la panxa.
Llavors, s'ha aturat i ara dorm allà.
He estat esperant.
- Quanta estona? - Hores.
Hores i hores i més maleïdes hores.
No aguantaré quiet gaire més, he de tossir.
De fet, no era gens estrany que un búngar fes allò.
Es queden per les cases i van a llocs càlids.
El que sorprén és que no hagués mossegat en Harry.
La mossegada és mortal si no es tracta de seguida
amb una dosi d'antiverí.
Són unes cosetes primes, com aquesta.
Una es podria esmunyir discretament
per la porta mal tancada de l'habitació d'un nen, per exemple.
El director d'una plantació em va dir que un cop havien mossegat una ovella.
Quan la va obrir, del cadàver va rajar sang negra com el quitrà.
Vaig dir: "Molt bé, Harry," ara jo també xiuxiuejava.
"No et moguis ni parlis si no cal.
Només et mossegarà si té por, ho solucionarem."
Vaig sortir sigil·losament
i vaig agafar un ganivet de la cuina.
Me'l vaig guardar
per si en Harry espantava la serp i el mossegava.
Estava a punt per tallar-lo i xuclar-ne el verí.
Vaig dir: "Harry, el millor que podem fer
és que jo retiri el llençol amb compte i miri."
Idiota.
No tenia expressió a la veu, parlava suaument i a poc a poc.
L'expressió era als ulls i a les comissures dels llavis.
La llum l'espantarà, la serp em matarà.
Tens raó.
I si estiro el llençol i la trec en el moment…
Busca un metge.
Em va mirar com si se m'hagués hagut d'acudir a mi.
Un metge, és clar, avisaré el Dr. Ganderbai.
Vaig sortir, vaig buscar el número, i vaig dir a l'operadora que s'afanyés.
- Soc el supervisor Woods. - Hola, Sr. Woods, que no dorm?
Vingui amb sèrum contra búngars.
Sèrum? Qui han mossegat?
La pregunta semblava una explosió.
Per ara, ningú.
N'hi ha un dormint sobre la panxa d'en Harry.
No es va sentir res a l'altra banda.
Parlant lentament, no com una explosió, el Dr. Ganderbai digué:
Que no es mogui ni parli, ho entén?
- És clar, doctor. - Ara vinc.
Va penjar i vaig tornar a l'habitació.
En Harry em mirava. Ja ve el metge, diu que no et moguis.
Què pensa que he estat fent?
No podem parlar.
Doncs calla.
Els músculs de la boca, els que eren per somriure,
se li van començar a crispar,
petits moviments que van continuar quan va callar.
No em va agradar, ni tampoc com parlava.
El cotxe del metge va arribar.
Vaig sortir.
- On és? - No es va esperar a la resposta.
Va entrar i va deixar la bossa en una cadira.
Portava plantofes.
Va creuar el terra silenciosament, com un gat.
En Harry el mirava de reüll.
Quan va arribar al llit, va mirar en Harry i va somriure,
assentint amb el cap com dient…
No pateixi, no és greu, el Dr. Ganderbai se n'ocuparà.
Va anar a la cuina i el vaig seguir.
Va obrir la bossa.
Primer intentarem donar-li el sèrum, però amb cura, no es pot moure.
Tenia una agulla i una ampolleta.
En va extreure un líquid groc amb l'agulla.
- Me la va donar. - Agafi-la fins que l'hi demani.
Vam tornar al dormitori.
Els ulls d'en Harry brillaven.
El doctor li va aixecar la màniga fins al colze sense moure el braç.
Lluny del llit, va xiuxiuejar…
Li posaré una injecció, és una punxada, no es mogui.
Relaxi els músculs de l'estómac.
En Harry va mirar la xeringa i els músculs se li van tornar a crispar.
El doctor va lligar un tub de goma al bíceps d'en Harry.
Va mullar una àrea de l'avantbraç amb alcohol.
Va agafar la xeringa mirant els calibratges
i en va treure una mica de fluid.
En Harry suava tant que semblava que portés tanta crema a la cara
que queia al coixí.
Li veia la vena de l'avantbraç inflada sota el torniquet.
La xeringa sobre la vena, en Ganderbai la subjectava
i, llavors, va introduir l'agulla,
a poc a poc i amb fermesa va entrar com si fos formatge.
En Harry va parpellejar, però no es va moure.
En Ganderbai li va dir a cau d'orella…
Ara estarà bé encara que el mossegui, però no es mogui, vinc de seguida.
- Vaig preguntar: "Està segur?" - No ho sé.
En Ganderbai es va eixugar el front i es va mossegar el llavi.
Hi ha una forma de fer-ho.
Parlava lentament i intentava pensar mentre parlava.
Administrarem un anestèsic
a la criatura allà on és.
Quin gran suggeriment.
No és segur, les serps són de sang freda
i l'anestèsia és lenta amb aquests animals.
Però no se m'ocorre res més, èter o cloroform?
Vaig assentir.
- Quin? - Em pregunta a mi? No ho sé.
Cloroform!
Em va estirar cap al passadís.
Vagi a ma casa,
el noi l'estarà esperant, aquí té la clau de l'armari de verins,
el cloroform té l'etiqueta taronja,
hi ha el nom imprès, em quedaré per si passa res.
Afanyi's!
- Les sabates… - No li calen.
Vaig anar de pressa i vaig tornar al cap de 15 minuts.
Ell sap què farem, però s'està impacientant, és clar.
No sé si aguantarà gaire més.
En Harry era al llit a la mateixa posició.
Tenia la cara pàl·lida i mullada i em va mirar.
Li vaig somriure i vaig assentir.
El doctor va agafar el tub del torniquet
que ara tenia un embut en un extrem.
Va treure part del llençol de sota el matalàs,
hi va inserir el tub i el va fer lliscar cap al cos d'en Harry.
No sé quant de temps va tardar,
vint minuts o potser 40. No vaig veure el tub moure's,
però la part visible s'anava escurçant.
El Dr. Ganderbai suava,
tenia gotes al front i al bigoti, però les mans no li tremolaven
i els ulls no es movien de la panxa d'en Harry.
Va demanar el cloroform.
Vaig treure el tap i li vaig donar l'ampolla,
no la vaig soltar fins a estar segur que no cauria.
Sr. Pope, ara mullaré el matalàs, notarà fredor sota el cos.
- Estigui a punt i no es mogui. - Afanyi's!
Aquest cop, en Harry va parlar fort.
El Dr. Ganderbai el va mirar i va tornar a la feina.
Va abocar el líquid a l'embut i va esperar mentre queia.
Ho va tornar a fer.
L'olor densa i nauseabunda es va estendre
i em va portar records amargs d'infermeres i cirurgians
en una habitació blanca amb una taula llarga.
En Ganderbai continuava abocant cloroform i un vapor dens
sortia de l'embut arremolinant-se.
En va abocar més i em va retornar l'ampolla.
Va treure el tub i es va aixecar.
L'esforç devia haver estat enorme
perquè la seva veu va sonar així…
- Esperarem 15 minuts per estar-ne segurs. - Em vaig apropar a en Harry.
- Esperarem… - L'he sentit!
Aquest cop el Dr. Ganderbai es va girar molt enfadat.
Va mirar en Harry fredament, la boca d'en Harry es va crispar.
Vam esperar 15 minuts.
El doctor observava la cara d'en Harry amb una mirada curiosa i intensa
concentrant tot el seu poder en mantenir en Harry en silenci i quiet.
No va apartar la mirada i tot i no fer cap so,
semblava estar cridant-li.
- Era com… - No es mogui! No parli!
No ho espatllarà, em sent?
En Harry continuava crispant la boca,
suant, obrint i tancant els ulls,
mirant-me a mi, el llençol, el sostre, però mai el Dr. Ganderbai.
D'alguna forma, el doctor el subjectava.
Era com si estiguessin inflant massa un globus,
i jo no pogués deixar de mirar.
Per fi, el doctor va assentir i vaig saber que podia procedir.
Vagi a l'altra banda:
aixecarem el llençol junts i alhora.
Molt a poc a poc, no es mogui, Sr. Pope.
Ara es veia tot el pit d'en Harry.
Vaig veure el cordó dels pantalons, lligat en un bonic llaç.
Més a baix, vaig veure el botó de nacre, jo no en tenia als meus pijames,
ni tan sols tenien botó.
És estrany com tenim pensaments frívols en moments tensos.
No hi havia res a la panxa.
Quiet, Sr. Pope.
En Ganderbai va mirar pel cos d'en Harry.
- Compte, podria ser dins dels pantalons. - En Harry es va asseure.
Es movia per primer cop.
Va saltar damunt del llit i va sacsejar les cames.
Pensàvem que l'havia mossegat. En Ganderbai va buscar un bisturí,
però en Harry es va quedar quiet, va mirar el matalàs i cridà…
No és aquí!
El doctor es va redreçar i va mirar en Harry.
Tenia raó, no l'havia mossegat.
No el mossegarien ni es moriria.
I tot anava bé.
Més o menys.
Potser somiava, Sr. Pope.
Tal com ho va dir,
sabia que el doctor bromejava.
Treia ferro a un cas esgotador.
En Harry no s'ho va prendre així, vestit amb el pijama, mirava en Ganderbai.
- Li va tornar el color a les galtes. - Insinua que soc un mentider?
El doctor no es va moure, mirava en Harry.
En Harry se li va apropar, els ulls li brillaven.
- Rata de claveguera bengalina… - Vaig dir: "Calla, Harry."
- Bruta i marronosa… - Calla!
- Casta pobra… - Calla!
Prou!
En Ganderbai va sortir i el vaig seguir.
Està fora de si, no sap què diu.
Vam anar fins al cotxe del doctor enmig de la foscor.
JUTE BRITÀNIC
Va pujar i li vaig dir: "Ha fet un miracle."
- Li ha salvat la vida. - Ho dubto.
O sigui, potser… Li deu la vida.
- Li deu la vida, doctor. - No és així.
Ho sento.
No ho senti.
El Dr. Ganderbai va arrencar i va marxar.
DAHL VA COMENÇAR A ESCRIURE POISON EL GENER DE 1950.
VA ANOMENAR UN DELS PERSONATGES WOODS
DESPRÉS QUE ASSASSINESSIN 80 PILOTS DE LA RAF A LA BATALLA DE GRÈCIA.
Subtítols: Roser-Agnès Navarro