JED
Domů jsem přijel o půlnoci. Ještě než jsem dojel přímo k bráně, vypnul jsem světla,
aby nesvítila do okna a nevzbudila Heryho Poupa. Nebylo třeba, on svítil. Stoupal
jsem na verandu a potmě počítal každý ze čtyř schodů, abych nahoře neudělal
přebytečný krok. „Raz, dva, tři, čtyři.“
Potichu jsem nahlédl do Heryho pokoje. Ležel, ale nespal. Nehýbal se. Aniž by
pohnul hlavou, slyšel jsem, jak tiše šeptá
- Pomoc. - Pomoc?
Vyrazil jsem hbitým krokem k němu.
Stát.
„Stát?“ Sotva jsem ho slyšel, mluvit ho stálo velké úsilí.
Pomoc.
„Pomoc? Co se děje, Hery?“
Zout …boty.
„Zout …boty?“ Mluvil stejným způsobem jako Džórdž Bárling, když ho střelili do
břicha. Opíral se o bednu se součástkami do leteckého motoru a proklínal japonského
pilota stejným chraplavým pološepotem. Potom přepadl dopředu a
zemřel.
Zout boty.
„Zout boty.“
Sice jsem to nechápal, ale podřídil jsem se.
- „Co se děje?“ - Nesahat.
Tělo měl zhruba ze tří čtvrtin ukryto pod přikrývkou. Na sobě měl pyžamo a hrozně se
potil. Taky jsem byl zpocený, ale ne takhle. Polštář měl úplně promáčený. Jako
by měl malárii. „Co je, Hery?“
Bungar.
„Cože?“ Co?
- Bungar. - Had.
- „Kousl tě bungar? Kam? Kdy to bylo?“ - Ne.
„Cože?“
Zatím nekousl.
Byl jsem zmaten. A dal jsem to najevo.
Bungar na břiše. Usnul tam.
Neplánovaně…jsem uskočil. Zíral jsem mu na břicho, no spíš na přikrývku. Nebylo
poznat, jestli pod ní něco je. „Chceš říct, že ti na břiše leží bungar… a spí?“
Ano.
„Jak tam vlezl?“ Neměl jsem se vyptávat, měl jsem mu říct, aby nemluvil.
Ležím na zádech. Čtu si. Náhle cítím něco na hrudi, přímo za knihou. Lechtání.
Koutkem oka vidím, jak mi docela mrštný had, bungar leze po pyžamu. Je malý.
Dvacet pět centimetrů. Vím, že se nesmím hýbat, a tak ho jenom pozoruju. Očividně
se chystá vlézt pod přikrývku.
Hery se na chvíli odmlčel. Díval se, jestli jeho šeptání hada nedráždí.
Pak tam vleze. Cítím ho přes pyžamo, jak mi pomalu leze po břiše. Pak zastaví.
Teď…tam leží a spí. Tak čekám.
„Jak dlouho?“
Hodiny. Jsem tu celé dlouhé nekonečné hodiny. Už dlouho nevydržím potlačovat
kašel.
Takové chování vlastně nebylo u bungara překvapivé. Zdržují se u lidských příbytků
a hledají teplá místa. Překvapivé bylo pouze to, že Heryho zatím nekousl. Jeho
kousnutí znamená jistou smrt, pokud šťastnou náhodou nemáte zrovna po ruce
protijed. Jak vidíte, jsou to malé potvůrky.
Jeden by se klidně mohl protáhnout malou škvírkou ve dveřích například do dětského
pokojíčku.
Správce jisté čajové plantáže mi vyprávěl, jak tento had kousl ovci. Když
mršinu otevřeli,… tekla z ní krev černá …jako dehet.
„Dobrá, Hery“ řeknu. Už jsem taky šeptal. „Nehýbej se…a nemluv, pokud nemusíš. Teď
ho nesmíš vyděsit.Pomůžu ti.“
Tiše jsem v ponožkách vyběhl z pokoje a v kuchyni vzal ostrý nůž. Dal jsem si ho do
kapsy, aby byl po ruce, kdyby ten had Heryho náhodou kousl. Rozřízl bych ránu a
vysál jed. „Hery.“ říkám. „Nejlepší asi bude, …když teď opatrně odhrnu přikrývku a
kouknu se.“
Ty idiote.
Hlas postrádal výraz Na to asi mluvil příliš potichu a opatrně. Ovšem svýma
očima a koutky úst vyjádřil emoce.
Had se lekne světla a zabije mě.
„Pravda. Co když ji rychle strhnu a odhodím hada pryč?“
Přiveď… doktora.
Pohledem mi naznačil, že mě to mělo napadnout. „Doktor, jistě, ano, doktor
Gandrbaj.“ Vyběhl jsem na chodbu, našel číslo, zvedl telefon a popohnal
spojovatelku.
„Doktore, tady je správce Vůds.“
- Zdravím, pane Vůdsi, vy ještě nespíte? - „Ihned přijeďte
s protijedem. Na bungara.“
Sérum na bungara? Koho kousl?!
Zařval tak, až mi málem prasknul bubínek. „Nikoho.Tedy zatím. Hery Poup
leží v posteli a bungar mu spí na břiše.“ Pak bylo asi tři vteřiny ticho.
Mluvil pomalu. Už tolik nekřičel. Pomalu a s rozmyslem povídá:
Nesmí se pohnout, ani promluvit. Rozumíte mi?
„Rozumím.“
Hned tam jedu.
Zavěsil a já běžel zpět. Heryho oči mě sledovaly. „Doktor už je na cestě, nemáš
se hýbat.“
- „Co asi dělám celou dobu?“ - „Nikdo prý nemá mluvit. Ani slovo.“
Tak drž kušnu.
Když to řekl, svaly na jedné tváři, běžně používané k úsměvu, se mu začaly
cukat směrem dolů a pokračovalo to, i když už domluvil. To bylo divné. I to, co
říkal.
Doktor Gandrbaj dojel k bungalovu. Jdu mu naproti.
Kde je?
Doktor Gandrbaj se nezastavil. Prošel kolem mě na chodbu a odložil si brašnu na
židli. Na nohou měl svoje měkké pantofle. Kráčel takto naprosto neslyšně, opatrně
jako kočka. Hery ho pozoroval koutky očí.… Doktor šel k posteli, a na Heryho se
usmál. Zcela s ebejistě, jako by mu chtěl říct
Bez obav, nic se neděje, doktor Gandrbaj se o vás postará.
Pak šel do kuchyně a já za ním. Otevřel brašnu.
Napřed do něj musím dostat sérum, ale velmi opatrně, aby sebou ani necukl.
V jedné ruce měl stříkačku, v druhé lahvičku. Zabodl do ní jehlu a nasál
žlutou tekutinu. Po té mi řekl
Zatím mi to podržte.
Šli jsme zpět.
Hery měl oči doširoka otevřené. Doktor Gandrbaj k němu přistoupil a opatrně mu
vyhrnul rukáv pyžama. Od postele si držel odstup. Řekl:
Musím vám píchnout injekci, pane Poupe. Nesmíte se pohnout, a ani zatnout břišní
svaly, to především.
Hery pohnul očima, zase se mu vrátil ten tik.
Doktor Gandrbaj vzal gumovou hadičku a uvázal ji kolem paže. Kousek předloktí
Herymu potřel alkoholem. Stříkačku držel před světlem, a potom z ní vytlačil trochu
té žluté tekutiny. Heryho tvář byla tak zpocená, že vypadala, jako by ji měl
potřenou krémem a pot tekl na polštář. Viděl jsem modrou žílu na jeho předloktí,
byla teď dost naběhlá a pomalu se k ní blížila jehla. Gandrbaj ji přiložil na
kůži a potom jí velilce opatrně pronikl do žíly. Pomalu a jistě zajela až dovnitř
jako nůž do másla… Hery na chvíli zavřel oči, ale jinak se ani nepohnul. Gandrbaj
přiložil ústa k Heryho uchu.
Už jste v bezpečí, i kdyby vás kousl. Ale nehýbejte se, hned jsem zpět.
„Nic nehrozí?“ Ptám se.
Může to fungovat, ale nemusí.
Doktor Gandrbaj si otřel čelo a nervózně se kousal do rtu.
Nějak už to musí jít, nějak už to musí jít, nějak už to musí jít.
Opakoval si a snažil se něco vymyslet.
Pokusíme se vpravit do toho hada, tam kde je, anestetikum.
Geniální nápad.
Není to jisté, protože hadi jsou studenokrevní a anestetika na ně příliš
nezabírají, ale nic jiného nám teď nezbývá.
Éter, chloroform?
- Přikývl jsem. - Éter, chloroform, který?
Ptá se mě? Já nevím.
Chloroform!
Odtáhl mě na chodbu.
Rychle jeďte ke mně domů, bude tam na vás čekat můj syn, tady je klíč od mé skříňky
s jedy. Lahvička má oranžovou etiketu a měl by na ní být název. Budu čekat tady,
kdyby něco. Honem!
Ještě boty.
Ty nejsou potřeba.
Za patnáct minut jsem byl zpět i s lahvičkou chloroformu.
Ví, na co se chystáme, ale pochopitelně mu dochází trpělivost, nemám tušení, jak
dlouho ještě vydrží.
Hery Poup ležel v posteli ve stále stejné poloze. Tvář měl bledou a mokrou. Obrátil
oči ke mně. Já se na něj mile usmál. Hadička, kterou Gandrbaj použil jako
škrtidlo, teď měla na jedné straně papírový trychtýř. Opatrně nadzvedl
prostěradlo z matrace, vzal do ruky hadičku,… strčil ji pod něj a zasouval
směrem k Herymu.
Netuším, jak dlouho tam tu hadičku strkal. Možná dvacet minut, možná
čtyřicet. Nepozoroval jsem pohyb, ale viditelná část se zkracovala. Doktor
Gandrbaj už se teď také potil. Krůpěje mu stékaly po celém čele a kolem úst. Ruce
měl ale dokonale pevné a nespouštěl oči z oblasti Heryho břicha. Bez dívání se
natáhl pro chloroform. Lahvičku jsem odšrouboval, podal jsem mu ji a nepustil,
dokud jsem neměl jistotu, že ji drží.
Pane Poupe. Až se to nasákne do matrace, ucítíte značný chlad. Buďte připraven a
- nehýbejte se. - Pohněte s tím!
Hery teď poprvé zvýšil hlas. Doktor Gandrbaj se na chvíli zarazil, a vrátil se
k práci. Nalil pár kapek do trychtýře a čekal, až odtečou. Pak to zopakoval.
Místnost naplnil žaludek zvedající zápach chloroformu. Vyvolával nepříjemné
vzpomínky na sestry, doktory a na dlouhé bíle chodby. Gandrbaj lil chloroform do
trychtýře a stoupající výpary byly husté jako kouřová mračna. Přestal. Nalil ještě
jeden trychtýř a lahvičku mi vrátil. Vytáhl hadičku ven a postavil se. Nesmírně
náročná procedura si na něm vybrala svou daň, promluvil, jeho hlas zněl takto
Počkáme patnáct minut, jen pro jistotu.
Řekl jsem to Herymu. „Počkáme patnáct minut, jen pro ji…“
Já to slyšel!
Doktor Gandrbaj se prudce otočil. Tvář měl plnou hněvu a zíral na něj mrazivým
pohledem. Herymu se zase vrátil tik. Čekali jsme oba u postele celých patnáct
minut, během nichž doktor Gandrbaj nespustil upřený pohled z Heryho tváře.
Silou své mysli se pokoušel Heryho přimět, aby se nehýbal a byl zticha. Nespustil z
něj oči a i když nevydal ani hlásku, zdálo se, že na něj bez přestání křičí
něco jako
Nemluv, nehýbej se! Teď všechnu tu snahu nesmíš pokazit!
Hery tam ležel a cukala mu pusa. Potil se, zavíral oči, otvíral je. Díval se na mě,
na přikrývku, na strop, nikdy ne na doktora Gandrbaje. Ten ho ale stejně nějak
ovládal.
Tušil jsem, že se schyluje k něčemu nepěknému, ale nemohl jsem odvrátit zrak.
Doktor Gandrbaj naznačil, že můžeme pokračovat.
Běžte, prosím, na druhou stranu, oba chytíme přikrývku a společně ji stáhneme.
Velmi pomalu. Jen klid, pane Poupe.
Už šlo vidět celou Heryho hruď. Šňůrku u pyžamových kalhot měl svázánu do úhledného
uzlu. O něco níže byl perleťový knoflík. Já na pyžamu neměl vůbec žádný knoflík na
poklopci, natožpak perleťový. Zvláštní, jak vás přepadnou nevhodné myšlenky. Ale
jinak na břiše nic neměl.
Vydržte v klidu.
Doktor Gandrbaj se díval, jestli had neslezl pod tělo.
Pozor, může být kdekoliv. Třeba vám vlezl do kalhot.
Posadil se.
Poprvé se pohnul.
Hery vystřelil, skákal po posteli a divoce třepal nohama. Mysleli jsme, že ho
had kousl, doktor Gandrbaj už si běžel pro skalpel, ale Hery se uklidnil, podíval se
pod sebe na matraci a zvolal
Had tu není!
Doktor Gandrbaj na něj kouknul. Byl v pořádku. Had ho neskousl, ani nekousne.
Nehrozila mu smrt. Bylo po všem. Skoro.
Třeba se vám to jenom zdálo.
Doktor Gandrbaj nezamýšlel, aby to vyznělo jako výsměch.… Jenom se snažil
situaci odlehčit. Hery to nepochopil. Stál n a posteli, probodával doktora pohledem
a tváře mu začaly rudnout.
Chcete říct, že jsem lhář?
Doktor Gandrbaj nehybně hleděl na Heryho. Ten vykročil vpřed, na tváři měl plamenný
pohled.
Ty jedna špinavá bengálská kryso.
- „Mlč.“ řekl jsem. - Ty jedna neschopná,
- prašivá, přičmoudlá, zaostalá - „Sklapni, Hery! Drž hubu!“
Dost!
Doktor Gandrbaj odešel a já za ním šel na terasu. „Nemyslel to tak.“ říkám. „Neví,
co mluví.“ Sešli jsme ze schodů a zamířili k jeho automobilu značky Morris.
Doktor nasedl dovnitř. „Učinil jste zázrak.“ říkám. „Zachránil jste mu život.“
To bych neřekl.
„Tedy, no, ale mohl jste. Vděčí vám za svůj život. On, on vám vděčí za život.“
Ne, nevděčí.
„Mrzí mě to.“
Vás nemůže.
Doktor Gandrbaj nastartoval a odjel.
DAHL ZAČAL PSÁT “JED“ V LEDNU 1950. P OSTAVU WOODSE POJMENOVAL PODLE PILOTA,
SE KTERÝM SLOUŽIL U 80. PERUTĚ KRÁLOVSKÉHO LETECTVA,
A KTERÝ ZAHYNUL V BITVĚ O ATHÉNY.