Jeg kjørte hjem ved midnatt.
Da jeg nærmet meg bungalowen slo jeg av lysene,
så de ikke skulle lyse gjennom vinduet og vekke Harry Pope.
Til ingen nytte. Lyset hans var på ennå.
Jeg parkerte og gikk til trammen,
og telte hvert trinn så jeg slapp et ekstra
som ikke var der, øverst. Ett, to, tre, fire.
Jeg gikk til Harrys rom, åpnet forsiktig og kikket inn.
Han lå våken i senga. Rørte seg ikke, snudde seg ikke engang.
Men jeg hørte ham så vidt hviske…
Hjelp.
"Hjelp"?
Jeg dyttet opp døra og gikk inn.
Stopp.
"Stopp"? Jeg hørte knapt noe.
Det virket som han slet enormt for å lage lyd.
- Hjelp. - "Hjelp"?
Hva er i veien, Harry?
Ta av skoene.
"Ta av skoene"?
Han minnet meg om George Barling som ble skutt i magen
da han lente seg på en kasse
og mumlet om den japanske soldaten
i samme anspente halv-hvisking Harry brukte nå.
Så bøyde George Barling seg selvsagt
og døde.
Ta av skoene.
"Ta av skoene."
Jeg forsto ikke, men protesterte ikke.
- Hva er galt? - Ikke rør.
Han lå på ryggen med et teppe som dekket tre firedeler av kroppen,
i stripete pyjamas, og svettet fælt.
Det var varmt. Jeg svettet, men ikke slik.
Ansiktet og puten var våte.
Det så ut som malaria.
- Hva er galt? - Krait.
- Hva? - Krait.
- "Krait"? - Slange.
Du er bitt. Hvor lenge siden?
Nei.
Hva?
Har ikke bitt ennå.
Det forvirret meg. Jeg så rart på Harry.
Krait på magen. Sover.
Jeg skvatt tilbake, kunne ikke for det.
Jeg stirret på magen hans og teppet som dekket den.
Det var umulig å si om det var noe under det.
Mener du at du har en krait på magen? Som sover?
Ja.
Hvordan kom den dit?
Jeg burde ikke stilt et spørsmål, bare bedt ham være stille.
Lå på ryggen. Leste. Følte noe på brystet bak boken.
Kilte.
Så liten krait gli over pyjamasen fra øyekroken.
Liten. Kanskje 25 centimeter.
Visste jeg ikke måtte røre meg. Lå stille, så på den.
Trodde den ville gli over teppet.
Harry ble stille litt.
Han passet på at hviskingen ikke forstyrret det som lå der.
Den gled under.
Følte den gjennom pyjamasen. På magen.
Så stoppet den. Sover der nå.
Jeg har ventet.
- Hvor lenge? - Timevis.
Time etter jævla time.
Kan ikke ligge stille mye lenger. Må hoste.
Faktisk
var det ikke overraskende av en krait.
De holder til i hus og søker varme steder.
Det overraskende var at Harry ikke var bitt ennå.
Bittet er svært dødelig om det ikke behandles fort
med en dose motgift.
Slanke, små dyr. De ser slik ut.
En kan slippe usett unna
gjennom døråpningen til et barns rom, for eksempel.
Direktøren på en teplantasje fortalte om en sau som ble bitt i bakfoten.
Da han skar opp kadaveret, rant blodet beksvart.
"Greit, Harry", sa jeg. Nå hvisket jeg også.
"Ligg stille, ikke snakk om du ikke må.
Den biter ikke før den blir redd."
Jeg gikk stille ut av rommet
og hentet en liten, skarp kniv fra kjøkkenet.
Jeg la den i lomma i tilfelle Harry skremte kraiten og ble bitt.
Klar til å skjære opp Harry og suge ut giften.
"Harry", sa jeg. "Jeg tror det er best
jeg trekker teppet varsomt av og tar en titt."
Din idiot.
Stemmen var helt uttrykksløs. Han snakket for lavt og langsomt.
Utrykket var i øynene og munnvikene.
Lys skremmer. Slangen dreper meg.
Godt poeng.
Hva om jeg trekker av teppet og slår den vekk straks…
Få tak i lege.
Han så på meg som om jeg burde tenkt på det selv.
En lege. Selvsagt. Jeg ringer dr. Ganderbai.
Jeg listet meg ut, fant dr. Ganderbais nummer,
løftet av røret og ba sentralbordet skynde seg.
- Dette er oppsynsmann Woods. - Har du ikke lagt deg ennå?
Kom straks og ta med serum. Til en krait.
Serum? Hvem er bitt?
Spørsmålet kom som en liten eksplosjon i hodet.
Ingen. Ennå.
En sover på magen til Harry under teppet. I tre sekunder var det taushet på linjen.
Langsomt, ikke akkurat som en eksplosjon, sa dr. Ganderbai…
Han kan ikke snakke eller røre seg. Forstått?
- Selvsagt. - Jeg kommer nå.
Han la på, og jeg gikk tilbake.
Harrys øyne fulgte meg til sengen.
Legen kommer. Ligg stille.
Hva tror han jeg har gjort?
Ingen snakking for noen.
Hold kjeft, da.
Musklene i den ene munnviken, de som brukes til å smile,
begynte å rykke i små bevegelser
som fortsatte en stund etter han ble stille.
Jeg likte det ikke, og ikke måten han snakket på.
Dr. Ganderbais bil kom kjørende.
Jeg møtte ham ute.
- Hvor er han? - Ganderbai ventet ikke på svar.
Han gikk inn i gangen og satte vesken på en stol.
Han hadde på seg tøfler med myke såler.
Han gikk lydløst over gulvet, som en varsom katt.
Harry så på fra øyekroken.
Da han kom til sengen så han på Harry og smilte,
nikket betryggende, som om han sa…
Ikke vær redd. Dette er enkelt. Overlat det til dr. Ganderbai.
Han gikk inn på kjøkkenet, og jeg fulgte ham.
Han åpnet veska.
Først må jeg få i ham serum, men varsomt. Han kan ikke rykke til.
Han holdt en sprøyte og en liten flaske.
Han stakk sprøyten inn og trakk opp blekgul væske.
- Han ga den til meg. - Hold den til jeg ber om den.
Vi gikk tilbake.
Harrys øyne lyste og var vidåpne nå.
Dr. Ganderbai rullet opp Harrys erme
til albuen uten å røre armen.
Han sto unna sengen og hvisket…
Jeg skal gi deg et lite sprøytestikk. Ikke rør deg.
Ikke stram magemusklene. Slapp av.
Harry så på sprøyten. Smilemuskelen begynte å rykke igjen.
Dr. Ganderbai bandt gummislangen rundt armen til Harry.
Han renset et lite område med alkohol.
Han holdt opp sprøyten, sjekket dosen
og sprutet ut litt væske.
Harry svettet over hele fjeset
så det skinte som om ansiktskrem smeltet på huden
og rant ned på puten.
Jeg så den blå åren på armen hans, hoven under årepressen.
Ganderbai holdt sprøyten over åren, flat mot armen,
og skjøv den sidelengs inn i åren,
langsomt og fast, så den skled inn som i ost.
Harry lukket øynene og åpnet dem igjen, men rørte seg ikke.
Legen lente seg fram til Harrys øre.
Nå går det bra selv om den biter, men ikke rør deg. Straks tilbake.
- "Er han trygg nå?", spurte jeg. - Det kan muligens redde ham.
Ganderbai tørket av pannen og bet seg i leppen.
Det er en måte å gjøre dette på.
Han snakket langsomt og prøvde å tenke samtidig.
Vi må gi en bedøvelse
til dyret der det ligger.
Et utmerket forslag.
Usikkert. En slange er kaldblodig,
og bedøvelse virker ikke raskt på kaldblodige dyr.
Men jeg har ingen andre ideer. Eter eller kloroform?
Jeg nikket.
- Hvilken? - Spurte han meg? Jeg vet ikke.
Kloroform!
Han trakk meg ut i gangen.
Kjør hjem til meg.
Gutten venter på deg.
Her er nøkkelen til giftskapet.
Ta ut kloroform. Oransje etikett.
Navnet står på den. Jeg blir, i tilfelle noe skjer.
Vær rask!
- Skoene… - Du trenger ikke sko.
Jeg kjørte fort, og på et kvarter var jeg tilbake med flasken.
Han vet hva vi skal gjøre, men er forståelig nok nervøs.
Vet ikke hvor mye lenger han varer.
Harry lå på sengen i samme stilling som før.
Ansiktet var hvitt og vått. Han vendte øynene mot meg.
Jeg smilte og nikket.
Legen tok opp slangen han brukte som årepresse,
nå med en papirtrakt i den ene enden.
Han brettet opp lakener fra under madrassen,
satte inn gummislangen
og førte den under teppet mot Harrys kropp.
Usikker på hvor lang tid det tok.
Kan ha vært 20 eller 40 minutter. Jeg så ikke slangen røre seg,
men den synlige delen ble gradvis kortere.
Dr. Ganderbai svettet selv nå,
store dråper i pannen og på overleppen,
men hendene var stø
og øynene var limt til teppet over Harrys mage.
Han rakk ut hånden for kloroform.
Jeg skrudde av korken og ga ham flasken,
slapp ikke før han hadde godt tak.
Mr. Pope, jeg skal væte madrassen. Det blir kaldt under deg.
- Vær klar, og ikke rør deg. - Sett i gang!
For første gang hevet han stemmen.
Dr. Ganderbai så opp, så på ham og fortsatte.
Han tømte i trakten og ventet mens den rant ned slangen.
Han tømte mer, og ventet igjen.
Den tunge, kvalmende lukten av kloroform spredte seg,
og brakte vage, vonde minner
om pleiere og leger i et hvitt rom med et hvitt bord.
Ganderbai tømte jevnt,
og jeg så den tunge dampen sveve som røyk over papirtrakten.
Han stoppet, tømte én gang til, og ga meg flasken.
Trakk langsomt ut gummislangen.
Denne prosedyren må ha vært enormt slitsom,
for stemmen hans hørtes slik ut…
Vi venter et kvarter for sikkerhets skyld.
Jeg lente meg bort til Harry.
- Vi gir det et… - Jeg hørte ham!
Denne gangen var dr. Ganderbai rask, plutselig veldig sint.
Han stirret kaldt på Harry. Harrys smilemuskel begynte å rykke.
Vi ventet et kvarter.
Dr. Ganderbai så på Harrys fjes
med et underlig, svært intenst blikk,
og brukte all viljestyrke
på å holde Harry helt stille.
Blikket vek aldri, og selv om han var taus,
virket det som han kjeftet.
- Noe som… - Ikke rør deg! Ikke snakk!
Du ødelegger ikke dette nå! Hører du?
Harry lå der med rykninger i munnen,
svettet, lukket øynene, åpnet dem,
så på meg, teppet og taket,
men aldri på Ganderbai.
Likevel holdt dr. Ganderbai ham.
Som om noen blåste opp en stor ballong
som ville sprekke, men jeg klarte ikke å se vekk.
Til sluttet nikket dr. Ganderbai, og jeg visste han var klar.
Gå til andre siden.
Vi tar en side av teppet hver og trekker det vekk.
Svært langsomt. Ligg stille, Pope.
Hele Harrys bryst var synlig nå.
Jeg så den hvite strengen i pyjamasbuksen
knyttet i en sløyfe.
Litt lenger nede så jeg en perlemorsknapp,
noe jeg ikke hadde på min pyjamas,
gylfknapp, iallfall ikke perlemor.
Rart hvordan man har
tullete tanker i spennende stunder.
Ingenting annet var på magen.
Ikke rør deg.
Ganderbai kikket rundt Harrys kropp og under beina.
Forsiktig. Den kan være hvor som helst, i pyjamasbeinet.
Harry reiste seg.
Første gang han rørte seg.
Han hoppet opp, sto på sengen og ristet beina.
Vi trodde han var bitt.
Ganderbai grep skalpellen,
men Harry sluttet å hoppe,
så på madrassen og ropte…
Den er ikke der!
Dr. Ganderbai rettet ryggen og så på Harry.
Harry var uskadd. Han var ikke bitt.
Han ville ikke bli bitt eller drept. Og alt var i orden.
På en måte.
Kanskje du drømte, Mr. Pope?
Han mente det ikke
som erting, det vet jeg.
Han lettet på det ekstreme trykket.
Harry tok det ikke slik. Han sto i pyjamasen
og stirret på Ganderbai. Rødmen spredte seg.
Antyder du at jeg løy?
Ganderbai sto helt stille og så på Harry.
Harry gikk mot sengen med et skinnende blikk.
- Din skitne bengalske kloakkrotte. - "Hold kjeft", sa jeg.
- Din skitne, brune, lille… - Stille!
- Lavkaste… - Hold munn!
Slutt!
Ganderbai forlot rommet. Jeg fulgte ham ut.
Han er gal, vet ikke hva han sier.
Vi gikk i mørket bort til legens gamle bil.
"Du utførte et mirakel", sa jeg.
- Du reddet livet hans. - Det tror jeg ikke.
Du kan ha… Han skylder deg livet.
- Han skylder deg livet, doktor. - Nei da.
Jeg er lei for det.
Det kan du ikke være.
Dr. Ganderbai startet motoren og kjørte.
DAHL BEGYNTE Å SKRIVE "POISON" I JANUAR 1950.
HAN OPPKALTE KARAKTEREN WOODS
ETTER EN MED-PILOT I LUFTFORSVARET SOM BLE DREPT I KAMPEN OM ATEN.
Tekst: Gry Viola Impelluso