Det var midnatt när jag kom hem.
Jag stängde av strålkastarna
för att ljuset inte skulle väcka Harry Pope.
Det var onödigt. Det lyste hos honom.
Jag parkerade och gick upp, och räknade trappstegen för att inte ta
ett extra steg högst upp. Ett, två, tre, fyra.
Jag tittade försiktigt in i Harrys rum.
Han var vaken, men han vände inte ens på huvudet.
Men han viskade nästan ohörbart…
Hjälp.
"Hjälp"?
Jag gick in i rummet.
Stopp.
Jag hörde nästan inget.
Han verkade kämpa för att få fram orden.
- Hjälp. - "Hjälp"?
Vad är det, Harry?
Ta av skorna.
"Ta av skorna"?
Det påminde om när George Barling blev skjuten i magen
och stod lutad mot en låda, hopkurad, muttrande om den japanska piloten
med samma hesa viskande röst som Harry nu.
Sen vek sig George Barling förstås,
och dog.
Ta av skorna.
"Ta av skorna."
Jag tyckte att det var bäst att lyda.
- Vad är det? - Rör inte sängen.
Han låg på rygg med ett lakan över sig,
i randig pyjamas, hemskt svettig.
Det var varmt, men ändå.
Hans kudde var alldeles blöt. Malaria, tänkte jag.
- Vad är det? - Krait.
- Vad? - Krait.
- "Krait"? - Orm.
Har du blivit biten? När?
- Nej. - Vad?
Inte biten ännu.
Det gjorde mig förvirrad.
Krait på magen. Sover.
Jag hoppade baklänges.
Jag tittade på lakanet över hans mage.
Det var svårt att säga om det fanns nåt under det.
Menar du att en krait ligger och sover på din mage?
Ja.
Hur kom den dit?
Jag borde bara ha sagt åt honom att hålla tyst.
Låg och läste. Kände nåt på bröstet. Bakom boken.
Kittlade.
Såg en liten krait i ögonvrån.
Kanske 25 cm.
Visste att jag måste ligga helt still.
Trodde att den skulle fortsätta ovanpå lakanet.
Harry var tyst ett tag.
Han aktade sig för att väcka ormen.
Den smet in under.
Jag kände den genom pyjamasen, hur den rörde sig på magen.
Nu ligger den där och sover.
Jag har väntat.
- Hur länge? - I timmar.
I flera jävla timmar.
Jag behöver hosta.
Det var faktiskt inget konstigt med kraitens beteende.
De söker sig till varma ställen.
Det konstiga var att Harry inte hade blivit biten än.
Bettet är livsfarligt, om man inte genast agerar
och har en dos serum till hands.
De är små och smala. Ser ut så här.
De kan diskret slinka in
genom en dörrspringa till ett barns sovrum.
En teodlare berättade för mig om ett får som blivit bitet.
Blodet i kadavret var helt svart.
"Okej." Nu viskade jag också.
"Ligg still och var tyst.
Den bits bara om den blir skrämd."
Jag smög ut
och hämtade en liten vass kniv i köket.
Om Harry blev biten skulle jag använda den.
Skära upp huden och suga ut giftet.
"Harry", sa jag. "Jag borde kanske
dra undan lakanet försiktigt och se efter."
Idiot.
Sa han långsamt och uttryckslöst.
Uttrycket fanns i ögonen och mungiporna.
Ljuset skrämmer den. Den dödar mig.
Det är sant.
Men om jag rycker bort lakanet och sopar bort den…
Kalla på läkare.
Han såg ut som om det var självklart.
Ja. Självklart. Jag ringer dr Ganderbai.
Jag smög ut, lyfte luren
och bad telefonisten att skynda sig.
- Det är tillsyningsman Woods. - God kväll. Är ni uppe ännu?
Kom genast. Ta med serum. Mot krait.
Serum? Vem är biten?
Frågan lät som en liten explosion.
Ingen, ännu. En krait sover på Harrys mage.
Det var tyst i tre sekunder.
Långsamt och tydligt sa dr Ganderbai…
Han får inte röra sig eller tala. Förstått?
- Ja. - Jag kommer nu.
Jag gick tillbaka.
Harry följde mig med ögonen.
Han kommer. Du ska ligga still.
Vad tror han att jag gör?
- Vi får inte prata. - Håll tyst, då.
Det började rycka i hans ena mungipa
och det fortsatte ett tag efter att han slutat prata.
Jag tyckte inte om det.
Dr Ganderbais bil svängde upp.
Jag gick ut.
- Var är han? - Dr Ganderbai väntade inte på svar.
Han gick förbi mig in i hallen och ställde ner sin väska.
Han hade tofflor på sig.
Han gick tyst över golvet, som en katt.
Harry tittade på från ögonvrårna.
Doktorn log mot Harry,
och nickade som om han menade:
Var inte orolig. Det här tar dr Ganderbai hand om.
Han gick ut i köket.
Han öppnade väskan.
Jag måste ge honom serum, men han får inte rycka till.
Han höll en spruta och en liten flaska.
Han sög upp en ljusgul vätska i sprutan.
- Han gav mig den. - Håll den.
Vi gick in igen.
Harrys ögon var vidöppna nu.
Dr Ganderbai rullade upp Harrys ärm utan att flytta armen.
Han stod en bit från sängen och viskade.
Jag ska ge er en spruta. Rör er inte.
Spänn inte magmusklerna.
Det började rycka i Harrys mungipa igen.
Dr Ganderbai band om Harrys överarm hårt med en gummislang.
Han baddade ett ställe på armen med sprit.
Han kikade på gradskalan på sprutan och tryckte ut lite.
Harry svettades så mycket att det såg ut som om smält ansiktskräm
rann ner i kudden.
En blå åder svällde på underarmen.
Ganderbai höll nålen längs med armen
och lät nålen glida in från sidan,
stadigt och lätt som i en ost.
Harry blinkade långsamt men rörde sig inte.
Ganderbai lutade sig fram.
Nu klarar ni er, men rör er inte. Jag kommer strax.
- Är han utom fara nu? - Kanske, kanske inte.
Dr Ganderbai såg bekymrad ut.
Det finns en sak vi kan göra.
Han talade eftertänksamt.
Vi ger ormen ett bedövningsmedel
där den ligger.
Utmärkt idé.
Tyvärr är ormar kallblodiga
och bedövningsmedel fungerar inte bra på dem.
Men vi måste försöka. Eter eller kloroform?
Jag nickade.
- Vilketdera? - Jag vet inte.
Kloroform!
Han drog ut mig i hallen.
Kör hem till mig. Min boy väntar på dig.
Här är nyckeln till giftskåpet. Kloroformen har en orange etikett.
Jag stannar här om något händer. Skynda dig!
- Mina skor… - Behövs inte.
Efter en kvart var jag tillbaka.
Han vet vad vi ska göra, men han är nervös.
Han klarar nog inte länge till.
Harry låg kvar som förut.
Han var vit och fuktig i ansiktet. Han såg på mig.
Jag log och nickade.
Läkaren tog upp gummislangen igen,
nu med en papperstratt i ena änden.
Han drog ut underlakanet en bit,
stack in gummislangen och sköt in den mot Harry.
Jag vet inte hur lång tid det tog.
20 minuter? 40? Jag såg inte slangen röra sig.
Men den försvann bit för bit.
Nu svettades doktorn också.
Stora droppar på pannan och överläppen,
men händerna var stadiga och blicken var fäst vid lakanet.
Han höll fram handen.
Jag räckte över kloroformflaskan,
men släppte inte förrän han höll hårt i den.
Mr Pope, jag tänker blöta ner madrassen. Den kommer att bli kall.
- Var beredd på det. - Raska på!
Nu höjde Harry rösten.
Dr Ganderbai tittade upp ett tag och fortsatte sedan.
Så hällde han kloroform i tratten och väntade.
Lite till. Han väntade igen.
Den tunga, äckliga kloroformlukten
väckte obehagliga minnen av sköterskor och läkare i ett vitt rum.
Ganderbai hällde stadigt,
och de tunga ångorna slingrade sig över tratten.
Han hällde en sista gång och gav mig flaskan.
Långsamt drog han ut slangen.
Ansträngningen måste ha varit enorm,
för hans röst lät så här…
Nu väntar vi en kvart.
Jag lutade mig fram.
- Vi ska vänta… - Jag hörde!
Dr Ganderbai såg plötsligt väldigt arg ut.
Han tittade kallt på Harry. Harrys mungipa ryckte.
Vi väntade en kvart.
Dr Ganderbai iakttog Harry på ett egendomligt intensivt sätt,
helt koncentrerad på att Harry skulle hålla sig lugn.
Fast han var helt tyst, verkade han skrika åt honom.
Rör dig inte! Var tyst! Förstör inte det här nu!
Harrys mun ryckte,
han svettades och blinkade,
såg på mig, lakanet och taket, aldrig på dr Ganderbai.
Men dr Ganderbai höll honom i schack.
Det var som en stor ballong
som skulle spricka när som helst.
Till slut nickade doktorn. Det var dags.
Gå till andra sidan. Vi tar varsin sida av lakanet.
Långsamt. Ligg still, mr Pope.
Hela Harrys bröstkorg syntes nu.
Snodden i pyjamasbyxorna var knuten i rosett.
Nedanför syntes en pärlemorknapp, nåt mina pyjamasar aldrig har,
gylfknapp, än mindre av pärlemor.
Lustigt, vilka ytliga tankar man har.
Inget annat fanns på hans mage.
Ligg still.
Ganderbai kikade runt Harry.
Försiktigt. Den kanske är i pyjamasbenet.
Harry satte sig upp.
Han rörde sig till sist.
Han hoppade upp och skakade benen våldsamt.
Hade han blivit biten?
Ganderbai grep efter en skalpell men Harry slutade hoppa runt,
tittade ner och ropade…
Den är borta!
Dr Ganderbai rätade på sig.
Harry hade klarat sig.
Han skulle inte bli biten och dö.
Allt var bra. På sätt och vis.
Ni kanske drömde.
Tonfallet visade att doktorn inte var sarkastisk på allvar.
Det var bara stressen som släppte.
Men Harry tog det inte så. Han stod där,
och glodde på Ganderbai, röd i ansiktet.
Menar ni att jag ljuger?
Dr Ganderbai tittade bara på Harry.
Harry klev framåt. Ögonen glänste.
- Smutsiga bengaliska kloakråtta. - Håll tyst, Harry.
- Smutsiga, bruna lilla… - Håll tyst!
- Mossiga… - Tyst!
Sluta nu!
Ganderbai gick. Jag följde efter.
Han vet inte vad han säger.
I mörkret gick vi över till doktorns bil.
Han klev in. "Ni utförde ett mirakel", sa jag.
- Ni räddade hans liv. - Nej.
- Ni… Han har er att tacka för sitt liv. - Nej, det har han inte.
Jag beklagar.
Gör inte det.
Dr Ganderbai startade bilen och körde iväg.
DAHL BÖRJADE SKRIVA "POISON" I JANUARI 1950.
FIGUREN WOODS FICK SITT NAMN
EFTER EN STUPAD STRIDSPILOT SOM DAHL HADE TJÄNSTGJORT MED.
Undertexter: Anna Norman