ОТРУТА
Я повертався додому опівночі.
Коли я під'їхав до бунгало, я вимкнув фари,
щоб світлом не розбудити Гаррі Поупа.
У нього в кімнаті світилося.
Я піднявся на ґанок,
рахуючи сходинки, щоб не зробити зайвий крок
і не оступитися вгорі. Один, два, три, чотири.
Я прочинив двері й зазирнув у кімнату Гаррі.
Він був у ліжку. Не ворушився і не повернув голови.
Та я почув його ледь чутний шепіт…
Допоможи.
«Допоможи?»
Я штовхнув двері й зайшов у кімнату.
Стій.
«Стій?» Я ледве розчув його.
Схоже, йому надзвичайно важко говорити.
- Допоможи. - «Допоможи?»
Що сталося, Гаррі?
Роззуйся.
«Роззутися?»
Я згадав, як Джордж Барлінг отримав кулю в живіт,
як він сперся на ящик,
і щось бурмотів про японського пілота,
так само через силу майже пошепки, як зараз Гаррі.
Потім Джордж Барлінг зігнувся
і помер.
Роззуйся.
«Роззуйся».
Я нічого не розумів, але не сперечався.
- Що таке, Гаррі? - Не торкайся.
Він лежав на спині, на дві третини під простирадлом.
У смугастій піжамі він сильно пітнів.
Я спітнів, але не так, як Гаррі.
Обличчя вологе, подушка мокра.
Нагадувало малярію.
- Що таке, Гаррі? - Крайт.
- Що? - Крайт.
- «Крайт»? - Змія.
Вона тебе вкусила. Давно?
Ні.
Що?
Ще не вкусила.
Це мене збентежило. Я підозріло глянув на Гаррі.
Крайт на животі. Спить.
Я відстрибнув. Не стримався.
Я вирячився на живіт і на простирадло.
Було неясно, чи під ним щось є.
Хочеш сказати, що в тебе на животі крайт? Спить?
Так.
Звідки він там?
Не треба було питати. Треба було сказати йому, щоб мовчав.
Лежав на спині. Читав. Відчув щось на грудях за книжкою.
Лоскотало.
Краєм ока побачив малого крайта, який прослизнув під піжаму.
Маленький. Сантиметрів двадцять п'ять.
Зрозумів, що не можна рухатися. Завмер і дивився на нього.
Подумав, що він полізе поверх простирадла.
Гаррі на мить замовк.
Хотів переконатися, що його шепіт не потурбував істоту.
Поліз зісподу.
Відчув його крізь піжаму. Повз по животі.
Потім зупинився. Тепер лежить там, спить.
Я чекав.
- Довго? - Кілька годин.
Годину за годиною, дідько, годину за годиною.
Більше не можу лежати нерухомо. Хочу кашлянути.
Насправді
така річ не в дивину для крайтів.
Вони водяться біля людського житла й шукають теплі місцинки.
Дивним було те, що він ще не вкусив Гаррі.
Укус неминуче смертельний, якщо під рукою немає протиотрути,
щоб одразу ввести дозу.
Спритні маленькі істоти. Ось такі.
Одна може тихо прослизнути
крізь нещільно зачинені двері до спальні, скажімо, дитинчати.
Власник чайної якось розповідав про вівцю, яку вкусили за задню ногу.
Коли він розрізав тіло, то кров була вугільно-чорного кольору.
«Гаразд, Гаррі», - сказав я. Тепер я теж шепотів.
«Не рухайся і зайвий раз не розмовляй.
Не вкусить, якщо не злякати. Щось вигадаємо».
Я тихенько вийшов з кімнати
й узяв маленький гострий ніж на кухні.
Поклав його у кишеню на випадок, якщо Гаррі злякає крайта, і той вкусить.
Готовий розрізати рану й висмоктати отруту.
«Гаррі, - сказав я, - гадаю, найкраще буде
повільно стягнути простирадло й глянути, що там».
Ти ідіот.
Голос був беземоційний. Він говорив надто повільно й тихо.
Емоції були в очах і в кутках рота.
Світло його злякає. Змія мене вб'є.
Слушна думка.
Може, зісмикнути простирадло й скинути його, щойно…
Поклич лікаря.
Він глянув на мене так, наче про це мав подумати я.
Лікаря. Звісно. Я покличу лікаря Ґендербая.
Я вийшов навшпиньки, знайшов номер лікаря,
попросив оператора поквапитися.
- Це інспектор Вудз. - Вітаю, пане Вудз. Ви ще не спите?
Приїздіть із сироваткою від крайта.
Сироваткою? Кого вкусили?
Запитання прозвучало як вибух у моїх вухах.
Нікого. Поки що.
У Гаррі на животі під простирадлом спить змія.
Тиша тривала близько трьох секунд.
Дуже повільно й чітко, уже не як вибух, лікар Ґендербай сказав…
Нехай не рухається й не розмовляє. Зрозуміло?
- Звісно, лікарю. - Я зараз приїду.
Він поклав слухавку, я побіг в спальню.
Гаррі покликав мене поглядом.
Лікар їде. Сказав не рухатися.
Він думає, я що тут роблю?
Не розмовляти. Нам обом.
Тоді замовкни.
М'язи з одного боку його рота, які утворюють усмішку,
почали посмикуватися, ці рухи
тривали деякий час після того, як він замовк.
Мені це не сподобалося, як і те, як він говорив.
Під'їхала машина лікаря Ґендербая.
Я побіг зустрічати.
- Де він? - Лікар Ґендербай не чекав відповіді.
Він пройшов в передпокій. Поклав сумку на стілець.
На ньому були м'які капці.
Він безшумно перетнув кімнату, як обережний кіт.
Гаррі стежив за ним краєм ока.
Підійшовши до ліжка, він усміхнувся Гаррі,
заспокійливо, кивнув, наче говорив…
Не хвилюйтеся. Лікар Ґендербай про все подбає.
Він пішов на кухню, а я слідом за ним.
Відчинив сумку.
Треба ввести йому сироватку, дуже обережно. Він не повинен рухатися.
Він тримав шприц і маленьку пляшечку.
Устромив голку й набрав блідо-жовту рідину.
- Дав його мені. - Дасте, коли я попрошу.
Ми повернулися в кімнату.
Очі Гаррі були ясні й широко розплющені.
Лікар обережно закотив рукав Гаррі
до ліктя, не рухаючи йому руку.
Він став на відстані. Прошепотів…
Я зроблю вам ін'єкцію. Укольчик. Не рухайтеся.
Не напружуйте м'язи живота. Розслабте їх.
Гаррі глянув на шприц. М'язи рота знову почали сіпатися.
Лікар взяв гумову трубку й туго обв'язав нею біцепс Гаррі.
Протер поверхню передпліччя спиртом.
Підняв шприц, примружився, перевіряючи дозу,
випорснув трохи рідини.
Обличчя Гаррі спітніло
і блищало так, наче крем танув на сонці й стікав на подушку.
Я бачив, як на передпліччі під джгутом набрякла синя жилка.
Тримаючи голку над жилкою, Ґендербай притиснув її до руки
й встромив голку в вену.
Повільно й твердо. Вона ввійшла, мов у масло.
Гаррі заплющив і розплющив очі, але не поворухнувся.
Ґендербай нахилився над вухом Гаррі.
Тепер усе буде добре, навіть якщо вкусить. Не рухайтеся. Зараз повернуся.
- «Він у безпеці?» - спитав я. - Необов'язково.
Ґендербай витер чоло й стояв, покусуючи губу.
Дещо можна зробити.
Він говорив повільно, продовжуючи розмірковувати.
Ми введемо анестетик
тварюці, яка там лежить.
Це була чудова ідея.
Це небезпечно. Змії холоднокровні,
й анестетик на них не діє швидко.
Але інших ідей у мене немає. Ефір чи хлороформ?
Я кивнув.
- То що? - Він мене питав? Не знаю.
Хлороформ!
Він витяг мене за руку у передпокій.
Їдьте до мене.
На вас чекатиме мій помічник.
Ось ключі від шафки з отрутами.
Хлороформ з помаранчевою міткою.
Пляшка підписана. Я залишуся тут, про всяк випадок.
Не баріться!
- Взуття… - Воно вам не потрібне.
Я їхав швидко й повернувся за 15 хвилин з пляшкою.
Він знає, що ми будемо робити, але зрозуміло втрачає терпець.
Не знаю, на скільки його вистачить.
Гаррі лежав на ліжку в тому ж положенні.
Обличчя було блідим і вологим. Він скосив очі в мій бік.
Я всміхнувся й кивнув йому.
Лікар узяв трубку, якою обв'язував руку,
з одного її боку стирчала паперова лійка.
Він витяг частину простирадла з-під матраца,
вставив гумову трубку і пропхав її під простирадло до тіла Гаррі.
Не знаю, як довго він це робив.
Хвилин 20, а може, 40. Я не бачив, як вона рухалась,
але видима її частина значно зменшилася.
Лікар Ґендербай і сам спітнів,
краплі виступили на чолі й верхній губі, але руки були тверді.
Він не відривав очей від живота Гаррі.
Він простягнув руку до хлороформу.
Я відкоркував пляшку, поклав її йому в руку.
Відпустив, коли відчув, що він міцно тримає.
Пане Поуп, я просякну матрац. Під вашим тілом буде холодно.
- Будьте готові й не рухайтеся. - Робіть уже!
Уперше Гаррі підвищив голос.
Лікар Ґендербай глянув на нього й продовжив далі.
Він налив рідину в лійку й зачекав, поки вона стече.
Знову налив і зачекав.
Важкий, нудотний запах хлороформу наповнив кімнату.
З'явилися неприємні спогади
про медсестер і хірургів у білій кімнаті.
Ґендербай продовжував лити
і я бачив над паперовою лійкою важкі випари, схожі на дим.
Він зупинився, налив ще трохи й повернув мені пляшку.
Повільно витягнув трубку й випростався.
Напруження, певно, було величезним,
бо його голос звучав ось так…
Чекаймо 15 хвилин, про всяк випадок.
Я переказав це Гаррі.
- Зачекаємо 15… - Я його чув!
Лікар Ґендербай рвучко обернувся, вигляд мав сердитий.
Він холодно подивився на Гаррі. Рот Гаррі знову засіпався.
Ми зачекали 15 хвилин.
Ґендербай дивився в обличчя Гаррі
допитливо, з напруженням і магнетизмом.
Усю свою силу волі він направив на те, щоб Гаррі лежав нерухомо й тихо.
Він уп'явся в нього, і навіть без слів,
здавалося, що він гримає.
- Щось на кшталт… - Не рухайтеся! Мовчіть!
Я не дам вам все зіпсувати! Чуєте?
Гаррі лежав, його рот смикався, він пітнів, заплющував і розплющував очі,
зиркав на мене, на простирадло, стелю. На Ґендербая не дивився.
Лікар Ґендербай якось його стримував.
Наче хтось надимає велику кулю,
вона от-от лусне, а я як заворожений.
Зрештою лікар кивнув, він готовий був продовжувати.
Ідіть на той бік.
Беремо простирадло з двох боків і знімемо його.
Повільно. Не рухайтеся, пане Поуп.
Тепер перед нами були груди Гаррі.
Я побачив білий шнурок на штанях піжами, зав'язаний бантиком.
Ще нижче - перламутровий ґудзик.
Мої піжами були без ґудзиків.
Про перламутрові взагалі мовчу.
Дивно, які легковажні думки виникають в такі миті.
На його животі нічого не було.
Не ворушіться.
Ґендербай оглянув тіло Гаррі, зазирнув під ноги.
Обережно. Він може бути будь-де, у штанині.
Гаррі сів.
Вперше поворухнувся.
Підхопився на ліжку, несамовито дриґав ногами.
Ми думали, його вкусили.
Ґендербай поліз за скальпелем,
та Гаррі перестав стрибати,
глянув на матрац і прокричав…
Його немає!
Лікар випростався. Подивився на Гаррі.
З Гаррі все було добре. Його не вкусили.
Ніхто не збирався його кусати чи вбивати. Усе було добре.
Начебто.
Може, вам наснилося, пане Поуп.
Ґендербай сказав це так, що я зрозумів: він не дражниться.
Він видихав після сильної напруги.
Гаррі зрозумів це інакше. Він стояв у піжамі,
люто зиркав на Ґендербая. Його щоки зашарілися.
Хочете сказати, що я брехун?
Лікар Ґендербай стояв і дивився на Гаррі.
Гаррі зробив крок уперед на ліжку. Його очі блиснули.
- Ах ти ж бенгальський пацюк. - «Замовкни, Гаррі», - сказав я.
- Брудний, гидкий… - Замовкни!
- Низькопробний… - Заткнися!
Годі!
Ґендербай вийшов з кімнати. Я вийшов за ним.
Він не в собі, не тямить, що каже.
У темряві ми підійшли до старенького «морріса» лікаря.
БРИТАНСЬКИЙ ЮТ
Він сів у авто. «Ви зробили диво», - сказав я.
- Ви врятували йому життя. - Ні, навряд.
Тобто могли ж… Він завдячує вам життям.
- Він завдячує вам життям, лікарю. - Неправда.
Мені шкода.
Не шкодуйте.
Лікар Ґендербай завів двигун і поїхав.
ДАЛ ПОЧАВ ПИСАТИ «ОТРУТУ» В СІЧНІ 1950 РОКУ.
ВІН НАЗВАВ ПЕРСОНАЖА ВУДЗА
НА ЧЕСТЬ ПІЛОТА БРИТАНСЬКОЇ ЕСКАДРИЛЬЇ, ЯКИЙ ЗАГИНУВ У БИТВІ ЗА АФІНИ.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька