ДЕНЯТ НА ИЗЧЕЗВАНЕТО
- Здрасти. - Крис.
Ела да ме вземеш.
- И то веднага. - Какво? Нямаше ли мач?
Имам да свърша една работа и ми трябва помощ, идвай бързо.
- Помощ? - Крис, стига се мота, сериозно е.
Трябва да ми помогнеш, идвай.
Добре ли си?
Да. Ела зад "Капитанът" след двайсет минути.
Лукас...
Бабо, излизам за няколко часа.
- Пи ли си хапчетата? - Какво?
Лекарят каза да пиеш по две всеки ден. Пи ли ги?
- Не помня. - Няма значение.
- Изпий едно от тези. - Добре.
Ето ти вода.
Гадни са на вкус.
- Добро момче си ми, Кристофер. - Не прекалявай с телевизията. Обичам те.
- Ти си ми дъщеря! - Тази жена ми мели едно и също!
Дядо обичаше птиците.
Повече от хората, жена си и децата си.
Може би повече и от внуците си.
Но с мен се разбираше много добре.
Любимото му птиче беше градинската червеноопашка.
Тя трудно се открива, но не е невъзможно.
Именно затова беше любимата птица на дядо.
- Къде блееш? - Съжалявам.
Не, не!
Няма логика любимата ти птица да е екзотичен вид.
Спри, стига вече!
Никога няма да я видиш.
И обратното - няма как врабчето да ти е любимец.
Кое му е интересното?
Червеноопашката е идеалният компромис.
Суеверните финландци вярват, че червеноопашката вещае смърт.
Дядо казваше, че щом е красива, не носи лош късмет.
- Защо висим тук? - Млъкни и без въпроси.
Изключи тази тъпотия. Никога няма да си намериш гадже.
Дядо все казваше, че като умре,
ще се прероди в червеноопашка и ще бди да не ми се случи нещо.
Нощта на Нупелвокен е, дядо.
Не може да бъде.
Здравей.
Дядо?
Ти ли си?
Една градинска червеноопашка.
Трябва да те снимам.
О, не.
Как можах!
Мамка му!
Крис, тръгвай след нея! Хвани я!
Бусът е на Доминик Бартелс?
- Да. - Обявил ли го е за откраднат?
97-И ДЕН
Не знам.
Това се вписва в теорията за контрабанда на животни.
- Има ли пръстови отпечатъци? - Избърсани са.
Вчера видяхме Бартелс да се изхожда в храстите,
а днес намираме буса му забит в любимия ти Нипел...
- Нупел. - Вокен.
Нупелвокен.
Може пак да е бил на зор.
Карлота?
Карлота!
- Боже, извинявай, бях се замислила. - Ясно.
Казваше, че днес е рожденият ден на баща ти.
Да, точно така.
Щеше да навърши 88 г.
Почина преди три години.
Напоследък често мисля за него.
Още от малка Ванда се разбираше чудесно с него.
Тръгваха нанякъде и с часове ги нямаше.
Той обичаше природата.
Щеше да знае какво да правим сега.
Такъв човек беше.
Винаги намираше решение.
Беше непоколебим.
Дълго време не осъзнавах, че той ми е вдъхвал кураж.
С мисълта, че го има.
А един ден вече го нямаше.
Как се справя Дедо като баща?
Понякога се питам дали Ванда имаше същата опора.
Дедо я обожава, няма спор.
Но от време на време прави глупости.
Никога не се държи сериозно.
Затова се стремя нейната опора да съм аз.
Но все излизам твърде строга и неотстъпчива.
Казват, че в момент на криза си личи що за човек си.
Но още не съм видяла що за човек е Дедо.
Чакам го да поеме истинска отговорност.
ДОСТАВКА ЗА РЮДИГЕР ШЕФЕР
ЗУНДЕРСХАЙМ
- Татко, какво правиш там? - Нищо.
Виж нещо.
На снимките с термокамерата открих странно топлинно излъчване.
Каква е тази мускусна миризма?
- От теб ли е? - Сложих си афтършейв.
Афтършейв? Ясно.
Сетих се. Отиваш на партито с геймъри.
Да няма някое момиче там?
Едва ли има много момичета на купон със задръстени геймъри.
Не че и те не играят видеоигри и не че ти си задръстен.
- Мисля, че си страхотен... - Казвай за снимките.
Да. Значи отново прегледах снимките на къщите до гората.
И открих топлинен източник като от къща.
Само че на картата
там няма нищо.
Източникът на топлина е в двор, но на самото място няма къща.
Което означава, че някой е построил подземен тайник.
Кой е построил тайник?
- С татко открихме нещо с дрона. - Тук.
Мрачната къща?
На какво мирише?
- Ванилия? - Ще тръгвам. Не ме чакайте.
- Какво е това? - Махнах камерите от дома на сем. Рот.
Може пак да ги използваме.
Снощи се прибрахте доста късно. Дори не ви чух.
Така ли?
Къде бяхте?
Ами пак пускахме дрона.
Явно сме се отплеснали до късно.
- Каква е тази "мрачна къща"? - Да.
Някаква къща на ужасите на "Форстщрасе".
В интернет има доста щури теории за нея.
- Наистина е зловеща. - Предлагам да я огледаме.
- Може ли да вляза? - Да.
Готово, заповядайте.
Смятате, че другото момиче има връзка със случая на Ванда?
Възможно е. Вчера са откраднали буса на вашия приятел Доминик Бартелс.
Ама че ужасно.
Кой може да е бил? Сигурно младежи, нали? Така мисля.
- Може ли? - Разбира се.
НИКОТИНОВИ ДЪВКИ
Познавате ли Харалд Хесел? Живее на ул. "Таненринг".
- Хесел? - Не го познавам.
- Идея си нямам кой е. - Защо питате?
Твърди, че е бил нападнат в дома си. Явно в Зундерсхайм са се навъдили бандити.
Ужас. И как е той?
- Със силно главоболие, иначе е добре. - Слава богу.
- Може ли за из път? - Разбира се, имам много.
Добре. Ще ни кажете, като научите нещо за Ленка, нали?
- Разбира се. - Добре.
Близо съм до разкриването на случая.
Добре.
Какви ги говори тя? Господин Хесел е бил нападнат?
Да, стана малък инцидент.
Оле!
Как е?
Ела.
Здрасти.
Това е Маки Ножа, запознайте се. А това е Оле, известен още като Олбой.
Онлайн сте се засичали хиляди пъти.
Оле, този тук е легенда. В истинския живот се казва Крис.
- Яко. - Здрасти.
Какво е това отзад? Да не спиш в буса?
Чат-пат подремвам.
Ясно, за малко само. Хич не е странно.
Пич, къде съм те виждал? Позната физиономия.
Сигурно от новините. Оле е братът на Ванда Клат, която изчезна.
Мирише ли ви на нещо? Сандалово дърво?
Мамка му!
ДЕНЯТ НА ИЗЧЕЗВАНЕТО
Мамка му!
Спри да пищиш. Спри!
Моля ти се, спри да пищиш!
Пречиш ми да мисля! Стига вече!
Какво?
Искаш да кажеш нещо ли? Не те разбирам, устата ти е запушена.
Какви ги вършиш? Спри се вече!
Крис Новак.
- Откъде ме познаваш? - Учехме в едно училище.
Ти беше три години по-голям. Играхме в "Опера за три гроша".
- Ти беше Маки Ножа, а аз - проститутка. - Ванда?
Леле, изглеждаш... Как си?
Допреди малко - добре.
После видях убийство и ме отвлякоха!
- Помощ! - Ванда!
Наоколо е пущинак, спри да пищиш. Никой няма да те чуе.
- Няма смисъл. - Коя беше жената, която убихте?
Аз никого не съм убивал! Не познавам онази жена.
Не знаех, че Лукас е такъв.
Кой е Лукас? Онзи, дето я уби ли?
Крис.
- Трябва да му звънна. - Не му се обаждай.
Ако Лукас разбере, че съм жива,
ще убие и мен.
Видях го какво направи. Не му се обаждай, моля те.
ЛУКАС
Недей, Крис.
Крис? Всичко наред ли е?
- Пич, какво стана? - Не беше планирано.
- А какво беше планирано? - Успокой се, без паника.
Онази щеше да навлече проблеми на много хора.
- Коя беше тя? - Няма значение, свърши се.
Хвана ли другата?
Моля те, недей.
- Пипнах я. - Супер!
Браво на теб, така те искам.
Знаех, че мога да разчитам на теб, братовчеде.
Добре, слушай, Крис.
Да внимаваме какво говорим по телефона. Трябва да изхвърлиш боклука.
Закарай го навътре в гората. Изкопай дупка, изгори го и го зарови.
Задължен съм ти.
- Всичко наред ли е? - Разбира се, шефке. Твоя е.
- Идвам тъкмо за второто полувреме. - Браво.
Мисли, че съм мъртва ли?
Сега какво? Ще ме убиеш ли?
97-И ДЕН
Нападнали сте го?
Нямаше друг начин, откри камерите. Беше извикал полиция.
Трябваше да ги махнем. Представи си Раух да ги беше намерила.
Тая работа не ми харесва.
Хесел е старо пиянде. Няма да му повярват, няма доказателства.
А имате ли нещо общо с откраднатия бус?
Сега пък кой е?
Какво?
Здрасти.
- Прекрасна къща. - Моля ви се, бледнее пред вашата.
Съдейки по фасадата й.
- С какво да бъдем полезни? - Искаме да направим нещо за вас.
Люси не спираше да мисли за срещата ви онзиден
и се сети как да ви помогнем.
Скоро ще станат сто дни от изчезването на Ванда,
затова ми хрумна да организираме събитие в нейна чест.
Тъкмо работа за мен, имам организаторски качества.
"Вандафест".
Работно заглавие е. Не е късно да го променим.
Може да поканим "Спаркълс".
Ще изпълнят танца, който подготвих за смъртта на лейди Даяна.
Ще се получи идеално. Хем тъжно, хем повдигащо духа.
Ще ангажирам и родители. Майките ще осигурят храната.
Може да направиш от чудната си картофена салата.
Искаме само да знаете, че целият град ви подкрепя.
Сто дни.
От устата на друг звучи много по-реално.
Да, но си остава само статистика.
Не означава, че нещо се променя на стотния ден.
Вандафест.
Не ти ли е странно да правят празненство?
- Е, няма да е див купон. - А какво е тогава? Възпоменателна служба.
Празник в чест на Ванда. Вандафест.
Чудя се и за кожата на тази жена. С двама тийнейджъри е, а няма бръчки.
Сякаш са я полирали.
И ухае прекрасно, нали?
- Ти накъде? - Излизам за няколко часа.
Карл ме помоли да му помогна с нещо.
Нямаше ли да ходим до онази къща?
И това ще направим. Няма да се бавя.
Рюдигер, отваряй!
Рюдигер!
Не е мой проблем, платих си за нея.
Нали? Всичко беше уредено.
Знаех си.
Ще ти се обадя.
- Къде е тя? - Кой?
Дедо, за какво говориш?
- Какво й стори? - Не разбирам.
Казвай какво й направи, смахнато копеле!
Карлота те защитаваше през цялото време. Знаех си, че си извратен.
Никой нормален не носи кожени елеци!
Казвай. Къде е тя?
Какво й стори?
- Какво й направи, опашат ненормалнико? - Защо недолюбваш опашките?
Къде е тя?
Казвай!
Купих си тигър!
- Какво? - Взех си тигрица.
От тъмната мрежа, за 25 000 евро.
Затова не можех да ти дам назаем.
Трябваше да ми я доставят вчера, но някой задигнал буса, в който била,
и се блъснал с него, а тигрицата избягала.
Сега не искат да ми върнат парите. Звучи налудничаво, но истината ти казвам.
- Повярвай ми, Дедо. - Вярвам ти.
- Наистина ли? - Да.
Благодаря.
- Какво става? - Ти какво правиш тук?
Днес е рожденият ден на татко и исках да видя как си.
- Добре съм. - Да.
Някой трябва да ми каже какво става.
Рюдигер си купил тигър от даркнета.
Дедо е безработен и харчи спестяванията ви.
- Кучи син! Не казвай бе! - Ти си кучи син!
- Покупката ми не е незаконна. - Млъкни!
Вярно ли е?
Карлота, сложно е за обяснение.
Нищо сложно не виждам. Имаш ли работа - да или не?
Нямам, но щях да ти кажа. Просто не исках да се разстроиш.
- Не си искал да се разстроя? - Да, исках да оправя нещата.
Дедо, кога си оправял нещо?
Обикновено всичко оплескваш!
Знам, че според теб правя само глупости
и трябва да поемам отговорност.
- И искам, но... - Я повтори.
- Да не си подслушвал сеанса ми? - Не.
Чух ви, без да искам.
- За глупачка ли ме мислиш? - Не, Карлота.
Търсех нещо на картата и тогава те чух, но не исках.
Край.
- Приключихме. - Карлота, моля те.
Карлота.
Сега вече наистина сгази лука.
Млъквай.
ГЕЙМЪРСКИ СВЯТ
- Пич, яко! Колко бързо ги изтрепаха! - Да, жестоко.
- Ще гледаме ли още една? - Много ясно!
Убедих нашите да платят ВИП пакета.
Какво ще кажете да отидем на купона?
Супер!
Оле, ти си върхът.
- ВИП, бейби! - Благодаря.
- Леле, Крис, "Астрал Амбуш". - Не може да бъде.
Майчице, какво е това?
Жестоко.
- Здрасти. - Шотове?
- Да. - Благодаря.
- Наздраве. - Момчета, да пием.
- Да започнем с бира? - Добре, ще взема.
Не, ти ни докара, Оле взе гривните, така че аз черпя.
- Мога... - Не, аз ще черпя.
Откъде познаваш Алекс?
Играе футбол с братовчед ми Лукас.
Съжалявам за сестра ти.
Още не мога да го повярвам.
Все очаквам да влети в стаята ми да ме дразни.
Такава ли беше?
Да, всеки ден ми пилеше на главата: "Оле, не бъди задръстен.
Не пърди в колата, иначе ще те изкажа, че гледаш порно на лаптопа на мама".
Сериозно ли?
Вечно се заяждаше с мен.
Представям си.
Бъди сигурен, че ще се върне.
Нали?
Три бири за моите приятели.
- ВИП, бейби! - ВИП!
Да куфеем!
ДЕНЯТ НА ИЗЧЕЗВАНЕТО
- Бабо, ще поиграя на компютъра долу. - Добре.
Какво каза?
Ако дръпна лепенката, ще пищиш ли?
- Тогава я оставям. - Добре, няма да пищя.
- Обещаваш ли? - Да.
- Къде сме? - В мазето на баба.
Беше стаята за развлечения на дядо.
Тук се криеше, за да пие.
Но почина, а баба не може да слезе, затова е празно.
- Нали не живееш тук? - Не.
Тук съм само докато намеря апартамент.
- Майчице. - Какво? Временно е.
А и така се грижа за баба. Тя е с деменция и понякога пада.
Какво ще правим? Ще ме държиш тук като секс робиня ли?
- Не! - Тогава? Твоя пленничка ли съм?
И пленничка не си. По-скоро гостенка по принуда.
За пръв път ми е, не ми трий сол на главата.
- Спасих те, нали? - Спасил си ме?
Не точно "спасих", но не те убих.
- Искаш благодарности ли? - Да, може би малко.
- Моят герой! - Много смешно.
Благодаря, Кристофер, че не ме уби.
- Не се заяждай. - Не, сериозно. Благодаря, Крис Новак,
че не ме уби, а просто ме заключи в мазето на баба си.
Какъв невероятен жест!
Я почакай.
Какво правеше в гората?
- Лукас ме повика. - И ти веднага тичаш?
Освен баба само той се погрижи за мен, когато нашите умряха.
Когато има нужда от мен, веднага тичам.
Помня случилото се с вашите.
Сигурно ти е било ужасно.
Да, ужасно беше.
Но такъв е животът, понякога е гаден. Поне моят.
- Ще ме търсят. - Знам.
Всички изперкват, щом изчезне бяла красавица.
- Мислиш, че съм красива? - Нямах това...
Добре де.
- Какво щеше да направиш на мое място? - Да ида в полицията.
Да кажа какво се е случило и че нямам нищо общо.
- Да бе. - Не се шегувам.
Знам, но съжалявам, Ванда. Твоят свят е различен от моя.
Защо?
В твоя свят всичко е черно-бяло, най-вече бяло.
За теб има правилно и грешно и полицията наказва лошите,
за да защити добрите.
В моя свят не е така.
- Ще кажа, че си ми помогнал. - Не схващаш.
На такъв като мен няма да му се размине.
Не искам в затвора.
Кой ще се грижи за баба? Кой ще я наглежда?
Спукана ми е работата.
97-И ДЕН
Направо две.
Всъщност ще пия мартини.
Защо такъв левент като теб пие сам?
Такива силни ръце. Като дънери са.
Сякаш те познавам. Да сме се виждали някъде?
Доколкото знам, не.
Отец Шефер.
- Позна. - Как си?
Както винаги.
На път, разпространявам Божието слово.
Така ли? Последно като че ли беше в духовна криза.
Да.
Да си свещеник, сигурно е самотно занимание.
Прекарваш нощите си сам,
сигурно копнееш за близост и женска ласка.
Казвам се Анита.
Шефер. Отец Шефер.
Анита.
- Харалд, пак ли? - Да.
Имаш ли си приятелка?
Не.
Падаш ли си по някоя?
Да, но тя не знае.
Съчувствам ти.
Как се постъпва в такъв случай?
Не знам, може би хващаш бика за рогата.
Също както когато започваш нова игра - просто се хвърляш в боя,
нищо че вероятно ще те размажат.
Но който не играе, не печели.
Просто го направи
и ако се опариш, започваш нова игра.
Трябва да им кажем.
Какво? Сега ли?
Да, заедно да се опарим.
ПРОПУСНАТО ОБАЖДАНЕ ОТ БАБА
Ехо.
Как е?
- Трябва да ти кажа нещо. - Какво има?
Съжалявам.
Извинявам се.
Бабо? Крис се обажда. Всичко наред ли е, какво има?
Кристофер, извинявай, че те притеснявам, но изведнъж лампите угаснаха.
Няма страшно, прибирам се.
- Чуваш ли, бабо? - Няма нужда, повиках Лукас.
- Лукас? - Той вече идва насам. Не се тревожи.
Ти се забавлявай, весели се.
Не мога да продължавам така.
Все подхождам с мисълта, че ако пасувам, няма как да се проваля.
Но така разсъждават загубеняците, а аз искам да й докажа, че не съм такъв.
Този гледа зловещо.
Зловещата къща.
Анита, ти си гений.
- Какво? - Трябва да ида до зловещата къща.
Ще намеря тайника, ще спася Ванда и всичко ще си дойде на мястото.
Анита, ти ми отвори очите. Благодаря.
Сега кой ще оправи сметката?
Оле?
Пиян си.
Оле.
Каква вечер!
Искаш ли четка за зъби?
Дедо?
ИЗВИНЯВАЙ!
По дяволите!
Дедо!
Лукас, колко мило, че дойде.
Тъмно е. Сигурно е паднал бушонът.
- Къде е Крис? - С приятели на геймърско парти.
Боже. Ако продължава така, вечно ще живее при теб.
- Къде е елтаблото? - В стаята на дядо ти в мазето.
- Ще хвърля едно око долу. - Добре.
Ехо?
Има ли някой?
Крис?
Дедо!
- Карлота. - Дедо, спри веднага и се върни!
Разочаровах те, ядосана си ми. Ще оправя всичко.
- Веднага се върни! - Ще ти покажа, че не съм загубеняк.
- Дедо. - Не и този път.
Нахлуваш в имота на някакви откачалки
заради безпочвени и налудничави слухове.
Полудя ли? Карлота, спри. Напълно откачи.
- Чу ли това? - Да.
Ванда.
Слизам.
Ванда, тук ли си?
Вие ли сте рептилите?
Здравей, детенце.
Голямо оръжие имаш.
Няма да ми изпиете кръвта!
- Не! - Недей!
ПО ИДЕЯ НА ЗОЛТАН СПИРАНДЕЛИ
Превод на субтитрите Катина Николова