ДЕНЬ 0
Здоров.
Крісе.
Мусиш мене забрати.
Негайно.
Прямо зараз? У тебе ж матч.
Мушу дещо зробити, і потрібне підкріплення.
Негайно.
Підкріплення?
Кріс, не клей дурника. Це серйозно.
Мені потрібна допомога. Прямо зараз.
Усе нормально?
Чекай мене за «Капітаном» через 20 хвилин. Я буду там.
Лукасе, що...
- Без питань. - Я швидко.
Бабусю, я на кілька годин вийду.
- Ти прийняла таблетки? - Що?
Лікар казав приймати дві на день. Випила?
О, не пам'ятаю.
Не переживай.
Тоді вип'ємо оці.
- Добре? - Так.
На, візьми воду.
Що, не дуже смачні?
Крістофере, ти хороший хлопчик.
Телевізора багато не дивися.
Я тебе люблю.
Ти моя дочка!
З цією жінкою щодня те саме лайно. Як же набридло!
Дідусь любив птахів.
Більше, ніж людей,
ніж дружину і дітей.
Мабуть, навіть більше, ніж онуків.
Хоча я йому дуже подобалась.
Улюблена пташка дідуся – горихвістка звичайна.
Цю пташку побачити важко. Але не неможливо.
А дідусь вважав, що саме такою має бути улюблена пташка.
- Дивись, куди йдеш! - О боже.
- Вибачте. - Ні, ні!
Це має сенс.
Мати за улюбленця квіткоїда червоноспинного беззмістовно.
Не чіпай! Не чіпай мене!
Бо його можна й не побачити.
І навпаки: хіба з горобця буде улюблений птах?
Що в ньому захопливого?
Горихвістка – ідеальна серединка.
Забобонні фіни вважають, що горихвістка – провісниця смерті.
Але дідусь казав, що вона надто красива, щоб нести невдачі.
- Що ми тут робимо? - Заткнися й багато не питай.
І вимкни це лайно.
Не дивно, що в тебе нема дівчини.
ВАНДА + ДІДУСЬ
Дідусь завжди казав: коли він помре,
то перетвориться на горихвістку й буде
за мною наглядати.
БЕРДВОТЧІНҐ – Г. ШЕФЕР
З Нуппельвокеном тебе, дідусю.
Не може бути.
Привіт.
Дідусь?
Це ти?
Горихвістка звичайна.
Я тебе сфотографую.
О ні.
От же ж.
Ай!
От лайно.
Крісе!
Давай! Схопи її! Їдь!
КУДИ ЗНИКЛА ВАНДА?
Бус зареєстровано на Домініка Бартельса?
- Так. - А він повідомляв про крадіжку?
ДЕНЬ 97
Не чув про таке.
Це явно вписується в теорію про контрабанду тварин.
Є відбитки?
Усе стерто.
То вчора ми бачили Бартельса, який оправлявся під трояндами.
А сьогодні ми знаходимо його бус розбитим об любого Ніппель...
- Нуппель. - Вокена.
Нуппельвокена.
Може,
йому знову припекло.
Карлотто.
Карлотто!
Вибачте. Я щось задумалась.
Так.
Ви казали, що сьогодні день народження вашого батька.
Саме так.
Йому б виповнилося 88 років.
Він умер три роки тому.
Останнім часом я часто про нього думаю.
Вони з Вандою
були нерозлийвода з самого її малку.
Часто йшли куди-небудь удвох і пропадали годинами.
Він дуже любив природу.
Він би знав, як діяти в такій ситуації.
Такий був чоловік.
Завжди мав відповідь.
Він був непохитний.
Я довго не усвідомлювала, що це давало мені стільки сил.
Бо я знала, що він поряд.
А потім його просто не стало.
А що ви думаєте про Дедо в ролі батька?
Чесно? Інколи здається, що у Ванди такого не було.
Надійного фундаменту.
Безперечно, Дедо її дуже любить, але часом...
Часом він поводиться, як дурник.
Він часто страждає фігнею, нічого не сприймає серйозно.
Тому я намагаюся дати їй цю силу...
самотужки.
А в результаті вона просто вважає мене жорстокою.
Кажуть, що складні обставини розкривають справжню природу людини.
Але я все ще чекаю.
Чекаю, що Дедо візьме на себе відповідальність.
ДОСТАВКА РЮДІҐЕРУ ШЕФЕРУ ШВАРЦВАЛЬДВЕҐ, 2
5994 ЗУНДЕРСГАЙМ НІМЕЧЧИНА
Тату, що ти там робиш?
Нічого.
Я тобі щось покажу.
Я ще раз глянув на наші теплові зображення
і побачив дивну гарячу зону.
Що це за запах? Такий терпкий?
Це що, лосьйон після гоління?
Трошки лосьйону.
Лосьйону? Окей.
Та комп'ютерна вечірка.
Чекай... там буде якась дівчина?
Хоча, мабуть, туди небагато дівчат ходить.
Лише одні задроти.
Авжеж, дівчата-задроти теж існують,
і, до речі, я не кажу, що ти задрот,
бо ти ж у мене найкрутіший на...
Гаряча зона?
Так.
Я ще раз переглянув теплові зображення будинків на краю лісу.
Отут є гаряча зона, як від будинку.
Але якщо порівняти з мапою,
то будинку там нема.
Це гаряча зона біля будинку у дворі, де будинку нема.
А це значить, що хтось збудував таємну кімнату в задньому дворі.
Хто збудував таємну кімнату?
- Ми з татом знайшли дивну гарячу пляму... - Тут.
...за допомогою дрона.
Темний будинок?
Що це пахне?
- Боби тонка? - Я вже піду.
Не чекайте.
Що це?
Я забрала «жучки» в домі Ротів.
Використаємо їх ще десь.
Ти вчора пізно вернувся.
Я не чула, як ти прийшов.
Ні?
Де ти був?
О, ми...
Ще раз випробовували новий дрон.
Так. Мабуть, втратили лік часу.
Точно.
Що таке Темний будинок?
А, точно.
Це моторошний будинок на Форштштрасе. А ще я виявила,
що в інтернеті про нього поширюють божевільні теорії.
О, це справді страшно.
- Треба туди навідатись. - Однозначно.
- Можна зайти? - Аякже.
Усе, заходьте.
Ви вважаєте, що та дівчина якось пов'язана з Вандою?
Можливо.
У вашого старого друга Домініка Бартельса вчора вкрали бус.
О, який жах.
Знаєте, хто це був? Мабуть, якісь діти.
Я б так і подумала.
Можна?
Авжеж.
НІКОТИНА – 4 МГ
Знаєте Гаральда Гесселя?
Він живе на Танненрінґ.
- Гесселя? Ні. - Не чула про такого.
- Не пригадую, вибачте. - А чому питаєте?
Він твердить, що вчора на нього напали вдома.
У сонливому Зундерсгаймі аж кипить криміналом.
- Жахливо. - Так, жахливо.
Як він тепер?
Голова болить, але загалом нормально.
Слава богу.
Можна одну на дорогу?
Авжеж. У мене їх тонни.
Добре.
Повідомите, якщо щось дізнаєтеся про Ленку?
- Аякже. - Добре.
Я дуже близько.
Добре.
Що вона сказала?
Пана Гесселя пограбували?
Так.
Стався невеличкий інцидент.
Оле!
Привіт!
Сідай.
- Привіт. - Привіт.
Мекніж, я тебе представлю.
Це Оле, знаний тобі як Олбой.
Ви тисячі разів бачилися онлайн, але не в житті.
Оле.
А це легенда власною персоною – Мекніж.
У реальному житті – Кріс.
- Привіт. - Крісе, привіт.
Старий, що тут таке? Ти що, тут спиш?
Ні, просто інколи дрімаю.
Ага. Дрімаєш. Геть не дивно.
Старий, а ми точно не бачилися? Обличчя дуже знайоме.
Мабуть, бачив у новинах.
Сестра Оле – Ванда Клатт.
Та зникла дівчина.
Відчуваєте цей запах? Що це? Сандалове дерево?
Чорт.
ДЕНЬ 0
Чорт.
Перестань кричати!
Перестань! Будь ласка, не кричи!
Я мушу подумати!
Перестань!
Що?
Хочеш щось сказати?
Я не розумію. У тебе рот заклеєний.
Що ти робиш? Перестань! Не треба! Перестань!
Кріс Новак.
Ти знаєш моє ім'я?
Ми з однієї школи.
Ти на три роки старший.
Ми разом грали в «Тригрошовій опері».
Ти грав Мека Ножа. А я – другу повію.
Ванда?
Ого. Ти так...
Як ти?
- Усе було добре. - Так.
Поки я не стала свідком убивства й мене не викрали!
Рятуйте!
- Рятуйте! - Вандо!
Ми в глушині! Не кричи.
Ніхто тебе не почує.
Це не поможе.
Кого це ви вбили?
Я нікого не вбивав!
Я не знаю, хто це.
Я не знав, що Лукас таке робить.
Хто такий Лукас? Тип, який її убив?
Крісе.
- Я подзвоню Лукасу. - Не треба. Не дзвони.
Крісе, якщо Лукас дізнається, що я жива,
то він і мене вб'є.
Я бачила, що він зробив.
Благаю, Крісе. Благаю.
ЛУКАС
Не треба, Крісе.
Крісе, усе нормально?
Старий, що то було?
Вибач. Усе пішло не за планом.
А який був план?
Розслабся й не панікуй.
Та сука створила б чимало проблем.
Хто вона?
Неважливо. Це кінець.
Другу впіймав?
Не кажи.
- Вона в мене. - Ура!
Молодець.
Мій хлопчик.
Кузене, я знав, що можу на тебе розраховувати.
Крісе, послухай.
По телефону треба говорити обережно.
Нам треба винести сміття.
Їдь якнайдалі в ліс.
Викопай яму, спали й закопай.
Я перед тобою в боргу.
- Усе нормально? - Аякже, бос.
Вона ваша.
- Я навіть на другий тайм встигну. - Молодець.
Він думає, що я мертва?
Що ти робитимеш?
- Ти мене вб'єш? - Я...
ДЕНЬ 97
Ви на нього напали?
Вибору не було. Він знайшов «жучків».
Поліція вже виїхала.
Треба було їх забрати.
Уяви, якби Раух їх знайшла.
Мені це не подобається.
Гессель – старий пияк.
Без доказів йому ніхто не повірить.
Ви ж не причетні до того викраденого буса?
А тепер що?
Що?
Вітаю.
Гарний будинок.
О, та ну. Не такий, як ваш.
Хоч я бачила його лише ззовні.
Чим можемо помогти?
Ми хотіли щось для вас зробити.
Після нашої зустрічі Люсі часто про вас згадувала
і придумала, як допомогти.
Скоро буде сто днів зі зникнення Ванди,
тож я подумала, що треба вшанувати її пам'ять.
І я зрозумів: «Я ж організатор подій».
«Вандафест».
Робоча назва.Ще допрацюємо.
Ми все організуємо.
Виступлять «Блискітки».
У мене є хореографія, яку я готував до смерті леді Діани.
Ідеально підійде. Щемка, але й споглядальна.
Я залучу батьківський комітет.
Мами принесуть страви на буфет.
Ви приготуєте свій надзвичайний картопляний салат.
Ми просто хочемо показати, що все містечко з вами.
Сто днів.
Здається реальнішим, коли це каже хтось інший.
Так. Але це лише статистика.
Це не значить, що на сотий день щось зміниться.
Вандафест.
Не думаєш, що це недоречно? Святкування?
Це ж не якась дика вечірка.
А що це? Вшанування пам'яті.
Це свято Ванди. Вандафест.
І що зі шкірою цієї жінки?
У неї двоє підлітків і жодної зморшки.
Її ніби пошліфували.
А як вона пахне?
Ти куди?
Я вийду на кілька годин...
Карл попросив мене з дечим помогти.
Ми ж збиралися глянути на той будинок.
Ми глянемо.
Я ненадовго.
Рюдіґере, відчини!
Рюдіґер!
Це не моя проблема, я чесно за все заплатив!
Ми ж домовлялися.
Так і знав.
Я передзвоню.
Де вона?
- Хто? - Де вона?
Дедо, ти про що?
- Що ти з нею зробив? - Ти про що?
Що ти з нею зробив, хворий виродку? Розказуй!
Карлотта весь цей час тебе захищала.
Я знав, що ти збоченець.
Адекватні люди не носять шкіряних жилеток!
Розказуй. Де вона?
Що ти з нею зробив?
Що ти з нею зробив, псих хвостатий.
Що ти маєш проти хвостиків?
Де вона?
Кажи!
Я купив тигра!
- Що? - Я купив тигрицю.
У дарквебі. За 25 000 євро.
Тому й не міг позичити тобі гроші.
Її мали привезти вчора,
але продавці кажуть, що хтось украв бус, у якому її везли,
і потрапив у ДТП. Тому тигр зник.
А гроші мені вертати не хочуть.
Я знаю, що це божевілля. Але я кажу правду.
- Дедо, повір мені. - Вірю.
Справді? Ти мені віриш?
Вірю.
Дякую, Дедо.
- Що відбувається? - Ти чому тут?
Сьогодні татів день народження і я... прийшла глянути, як ти.
- Я в порядку. - Так.
Ану розказуйте, що тут діється. Швидко.
Рюдіґер купив тигра у дарквебі. От.
Дедо втратив роботу й витрачає ваші заощадження.
- Сучий син! Не каж... - Ти сучий син!
Строго кажучи, це не є незаконно...
Замовкни!
Це правда?
Карлотто, це... усе складно.
Мені не звучить складно.
У тебе є робота? Так чи ні?
Ні, але я хотів розказати. І не хотів тебе засмутити.
Ясно. Не хотів мене засмутити?
Я хотів усе виправити.
Дедо, коли ти востаннє щось виправляв?
Коли ти пробуєш, стає в десять разів гірше!
Знаю! Знаю, ти вважаєш, що я страждаю фігнею,
хоч мушу брати на себе відповідальність.
- І я хочу, але... - Що ти сказав?
Ти слухав мою психотерапію?
Ні.
Я не хотів. Це було випадково.
- Ти мене за дурну маєш? - Ні, Карлотто.
Серйозно. Я шукав дещо на мапі, а тоді почув тебе,
- але не хотів підслухувати. - Ого!
Годі.
Між нами все.
Карлотто, прошу.
Карлотто.
Старий, оце ти облажався.
Заткнись.
СВІТ ІГОР
Офігіти. Не віриться, як швидко вони їх знищили.
Ага, сказитися.
Лишимося на ще одну гру?
Сто відсотків.
Я переконав своїх старих оплатити VIP-квиток.
Заскочимо на афтерпаті?
Клас! О боже.
Оле, ти легенда.
VIP, бейбі!
Дякую.
О боже. Крісе, «Астральна засідка»!
Ні. Ні.
О боже. Що це?
Ого.
Офігіти.
- Привіт. - Привіт. Вітальні шоти?
- Так. - Дякую.
- Будьмо. - Будьмо, хлопці.
Будьмо.
То що, по пивку?
Авжеж. Я сходжу.
Ні, ні.
Ти нас привіз, Оле дістав стрічки. Пиво на мені.
- Я теж можу... - Ні. Я піду. Усе добре.
Звідки ти знаєш Алекса?
Він грає футбол з моїм кузеном Лукасом.
Співчуваю за твою сестру.
Мені й досі не віриться
Усе чекаю, що вона ввірветься в кімнату й буде з мене гнати.
То он яка вона старша сестра?
Ага. Щодня казала: «Оле, не будь таким задротом.
Оле, не пукай в машині,
бо розкажу мамі, що ти дивишся на її ноуті порно».
Ні. Серйозно?
Вона завжди мене діставала.
Вірю.
Вона вернеться. Не переживай.
Гарантую.
Зрозумів?
Так. Три пива для моїх «омбрерос».
- VIP, бейбі! - VIP!
Поїхали!
ДЕНЬ 97
ДЕНЬ 0
Бабусю, я йду вниз гратися в комп'ютерні ігри.
Добре, сонце.
Що кажеш, сонце?
Якщо зірву скотч, ти закричиш?
Тоді я його лишу.
Добре, не кричатиму.
- Обіцяєш? - Обіцяю.
- Де це ми? - У підвалі моєї бабусі.
Це була дідусева «майстерня».
По суті, він тікав сюди випити.
Але він умер, а бабуся не може спуститися по сходах, тому вона пустує.
- Не кажи, що ти тут живеш. - Ні.
Я шукаю квартиру, але...
- Чувак. - Що? Це тимчасово.
А ще я можу доглядати бабусю.
У неї деменція, а ще вона часто падає...
То що тепер?
Триматимеш мене тут як свою секс-рабиню?
- Ні! - А що тоді? Я заручниця?
Не заручниця. Скоріше вимушена гостя. Не знаю.
Я таке роблю вперше. Не треба мене судити...
- Я ж тебе врятував. - Врятував?
Добре, не врятував, але й не вбив.
- І я маю бути за це вдячна? - Не знаю. Хоча б трошки.
О, мій герой.
Смішно. Дуже смішно.
Крістофере, щиро дякую, що ти мене не вбив.
Не перекручуй уже так.
Серйозно. Дуже дякую Крісу Новаку,
що не вбив мене, а просто замкнув у бабусиному підвалі.
Який надзвичайний вияв доброти.
Зачекай.
Чому ти взагалі був у тому лісі?
- Мене покликав Лукас. - Ти робиш усе, що він каже?
Коли батьки померли, нікому, крім Лукаса
й бабусі не було до мене діла.
Тому так. Коли він просить, я приходжу.
Пам'ятаю, як почула про твоїх батьків.
Мабуть, це було гівняно.
Так. Гівняно.
Але так уже є. Часом життя – лайно.
Принаймні моє.
- Мене шукатимуть. - Думаєш, я не знаю?
Усі казяться, коли зникає красива біла дівчина.
Вважаєш мене красивою?
Річ не в...
Яка дурня.
Добре. Як би ти вчинила на моєму місці?
Пішла б у поліцію.
Розповіла б, що сталося і що нічого про це не знаю.
- Аякже. - Я серйозно.
Я знаю, що ти серйозно.
Вибач, Вандо, але твій світ не такий, як мій.
Чому?
У твоєму світі усе чорне й біле... але переважно біле.
Є «добро» і є «зло», поліція переслідує поганих
і захищає добрих.
У моєму світі не так.
- Я скажу їм, що ти мені допоміг. - Вандо, ти не розумієш!
Мені таке просто не минеться!
Мені не можна в тюрму.
Хто дбатиме про бабусю? Хто за нею доглядатиме?
Мені...
Мені кінець.
ДЕНЬ 97
Мені те саме.
Або ні, я буду мартіні.
Чому такий міцний чоловік п'є сам?
Ну...
Такі сильні руки,
як у старого дуба.
У вас знайоме обличчя. Ми вже зустрічались?
Не пригадую. Ні.
Отець Шефер.
- Підловили. - Як у вас справи?
О, як завжди.
Постійно в дорозі, виконую Господню роботу.
Он як? Коли ми бачилися востаннє, у вас була невеличка криза віри.
А, так.
Священники, мабуть, такі самотні.
Довгими самотніми ночами,
вам, напевно, так бракує жіночого дотику.
До речі, я Аніта.
Шефер. Отець Шефер.
Аніта
- Гаральде, знову? - Так.
Ваша дочка зникла,
її викрав якийсь тип, і відтоді її ніхто не бачив.
І це не смішно.
У тебе є дівчина?
Нема.
А хтось подобається?
Так, але вона про це не знає.
Розумію.
Як це взагалі зробити? Розповісти про свої почуття?
Старий, я не знаю. Просто взяти й зробити?
Ніби почати нову гру.
Просто застрибуєш,
хоч і розумієш, що тобі надеруть зад.
Та якщо не зіграєш, то й не переможеш.
Просто робиш,
а якщо прогориш, то рестартуєш.
Так і зробимо. Розкажемо їм.
Що? Зараз?
Ага, горіти так горіти.
БАБУСЯ ПРОПУЩЕНИЙ ВИКЛИК
Гей.
Що?
Хочу тобі щось сказати.
Так? Що таке?
Вибач.
Бабусю. Бабусю, це Кріс.
Усе окей? Щось сталось?
Крістофере, вибач, що турбую.
Не знаю, як так сталося. Але раптом зникло світло.
Добре, не переживай. Я зараз повернусь.
- Добре, бабусю. - Не треба. Я подзвонила Лукасові.
- Лукасові? - Він уже в дорозі.
Тому не переймайся.
Гарно проведи вечір.
Розважайся.
Я не можу просто пливти за течією.
Бо я думаю: якщо не пробувати, то ти точно не програєш.
Але це мислення невдахи, а я не невдаха...
Я мушу показати їй, що не невдаха.
Він мене лякає.
Страшний будинок.
Аніто, ти геніальна.
Що?
Я мушу піти в страшний будинок.
Знайти таємну кімнату, врятувати Ванду, і так я все виправлю!
Аніто, мені це дуже потрібно.
Дякую.
А хто це все оплатить?
Оле?
Ти п'яний.
Оле.
Оце епічний вечір.
Дати зубну щітку?
Дедо?
ПРОБАЧ!
Чорт!
Дедо!
Лукасе.
Як мило, що ти прийшов.
Тут так темно.
Мабуть, вибило запобіжник.
Де Кріс?
На комп'ютерній вечірці з друзями.
Боже.
Якщо так буде далі, він звідси не вибереться.
Де щиток?
У старій дідовій майстерні.
- Я піду гляну. - Добре.
Ау!
Є тут хто?
Кріс?
Дедо!
- Карлотто. - Дедо.
Перестань негайно. І вернися сюди!
Я тебе розчарував. Ти сердишся. Я все виправлю.
Ану вертайся сюди.
Я покажу, що я не невдаха.
- Дедо. - Ні. Не цього разу.
Ти вдерся у двір якихось скажених
через абсолютно беззмістовні чутки.
Гей.
Давай... Ай.
Ти здуріла? Карлотто, перестань.
Ти як істеричка.
Ти чула?
Так.
Вандо.
Я спускаюсь.
Вандо, ти тут?
Ви рептилоїди?
Привіт, маленька.
А в тебе велика зброя.
Я не дам вам своєї крові!
- Гей. - Стій. Ні.
ЗА СЦЕНАРІЄМ ЗОЛТАНА СПІРАНДЕЛЛІ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська