Казват, че има пет фази на скръбта.
97-И ДЕН
Отрицание, гняв, преговаряне,
депресия и накрая - примирение.
Но не са точно "фази", а по-скоро нива като в компютърна игра.
Стигаш до второто само като минеш първото.
Някои хора зациклят на едно ниво, защото им е трудно.
Като "Рейнбоу Роуд" в играта "Марио". Кой луд е измислил това ниво?
ПЪРВА ФАЗА: ОТРИЦАНИЕ
Всичко е наред. Станало е недоразумение.
Сигурно са нормални хора и като се върнат, ще се разберем.
Нормални хора?
Нормални хора ли, Дедо?
Имат таен бункер в двора си.
А малката им дъщеря за малко не те улучи.
Със стрела.
В интернет пише, че обикалят из гората и търсят следващата си жертва.
Карлота, наистина ли мислиш, че са канибали?
Да. Допреди три месеца и през ум нямаше да ми мине, Дедо.
А също нямаше да повярвам, че мъжът на психоложката ми ще носи маска,
за да може тя да се преструва, че я чука крадец.
Или че брат ми ще си купи тигър.
Нямаше да повярвам,
че дъщеря ни ще изчезне.
И със сигурност нямаше да повярвам,
че съпругът ми ще ме лъже месеци наред.
Дай ми телефона си.
Защо? Какво си намислила?
Ще се обадя на полицията да ни измъкнат.
Няма обхват. Идеално, няма що!
Стените са масивни. Сигурно са с оловно покритие. Яко!
Джакпот.
Някак романтично е.
Не започвай.
- Сигурно са препъри. - Какви?
Викат им "препъри", готвят се за края на света.
Ще ми се да настъпи вече.
Работех с един такъв. Беше добър шпакловчик.
Но научихме, че си пие урината.
Отворете!
- Карлота, ще измислим нещо. - Пуснете ни!
Може би има друг изход.
Ще напъна пак люка. Може да не ни е заключила.
Определено е заключила.
НА ВТОРИЯ ДЕН
Не знаех какво обичаш, затова ти взех пиле с "Терияки".
Любимо ми е. Но после се сетих, че може да си вегетарианка,
и взех сандвич без месо.
Ям месо.
Чудесно.
Защото това изглежда ужасно на вкус.
Крис, да говорим сериозно. Тук съм от два дни.
Повечето изчезнали ги намират в първите два-три дни.
Това означава, че скоро ще ме потърсят тук.
Въпрос на време е. Най-добре за всички е просто да ме пуснеш.
- Няма проблем, само да махна веригите. - Сериозно говоря.
И думичка няма да кажа за теб. Ти си мил, купил си ми сандвич.
- Давам ти шанс, Крис. - Даваш ми шанс?
Щом ще си говорим така, добре.
Зундерсхайм не е толкова голям.
Знаеш ли колко пъти е изчезвало секси момиче?
- Николко. - "Секси" ли се нарече?
Ще си хапвам тихо и кротко
и ще чакам полицията да почука на вратата. Тогава ще почнеш...
"Ванда, кажи им, че ти купих сандвич!".
А аз ще се оплаквам: "Съжалявам, травмирана съм.
Този е гадняр, мястото му е в затвора".
Там всички ще ти се изредят, много ще си вървежен.
Свърши ли?
Къде да ходя до тоалетна?
- Сигурно се шегуваш. - Това не ти е хотел.
Няма да стане така.
Носи ли ти се кофа с лайна по стълбите всеки ден?
Крис, слушай. Няма да ви се размине току-така.
Ти не си престъпник. Полицаите чукат от врата на врата.
Ще дойдат и ще ме намерят, а ти ще влезеш в пандиза!
Наду ми главата, спри вече!
Пусни ме тогава!
Съжалявам.
Крис! Последен шанс! Предупреждавам те.
Крис!
ВТОРА ФАЗА: ГНЯВ
Как успяваш, Дедо? Сериозно те питам.
Във възможно най-неприятната ситуация
някак си съумяваш още повече да оплетеш конците.
Защо ли те последвах? И без това приключих с теб.
Вече бях свободна, нямаше да се занимавам с теб.
Не отговарях за действията ти.
И хоп! Ти отново направи нещо невероятно тъпо.
А аз как реагирах? Последвах те, както винаги.
Като първата глупачка.
Да бях те оставила сам и онова дете да те улучи със стрелата.
Край, точка!
Не ме гледай като ранено животинче, което трябва да съжалявам.
Не съжалявам теб, а себе си!
Не започвай да ми ревеш.
Не рева.
- Стига де! - Опитвам се.
Забранявам ти да ми ревеш, Дедо.
Да видим какво има тук.
Сушено месо.
Ананас в консерви.
Много вкусно. Също и консервиран боб.
Боб на барбекю.
Дано сте скътали и ароматизатори, психари такива.
Брей, ти да видиш! Ориз!
Къде ще го готвите, умници?
Къде ще приготвяте проклетия си ориз?
И за купона са помислили.
Карлота, дали да не...
Ясно.
Добре, Дедо. Какъв ти беше планът?
Да изхарчиш спестяванията до шушка
и да не се усетя, като ни конфискуват покъщнината?
- Нямаше да се стигне дотам. - Защо не ми каза, че си съкратен?
Двамата заедно щяхме да намерим решение.
- Не можех, защото... - Защото какво?
Нищо, права си, трябваше да ти кажа. Съжалявам.
- Не, какво тръгна да казваш? - Нищо.
- Довърши. - Не.
- Замълча си след "защото". - Карлота, остави.
Защото какво, Дедо?
Защото в последно време
твоите гневни изблици са доста сериозни.
Гневни изблици? Нямам проблеми с гнева!
Както кажеш.
Пуснете ни!
Ненормалници такива!
Елате да ни изядете, преди да сме се разложили!
Туйто.
Защо седиш?
- А какво да правя? - Не знам!
Измисли как да се измъкнем!
Направи нещо, вместо да седиш като пън!
Леле.
- Какво? - Нищо.
Явно са се подготвили за по-дълъг престой тук.
И жената има нужди.
- Да, така е. - Не съди жените, и те са хора.
Никого не съдя. Напротив - впечатлен съм.
Перфектно подготвени препъри. За всичко са помислили.
Препъри перфекционисти перверзии перфектни правят.
Дедо, това е отвратително.
13-ТИ ДЕН
Не се сърди.
Изпрах ти дрехите,
но са се смесили с парцалите на баба и тя ги е метнала в кофата за рециклиране.
Взех ти дрехи втора ръка, но не ти знаех размера.
Успях да стигна до сандвичите чак след обедния пик
и хубавите неща бяха свършили.
Взех с риба тон. Ванда?
Повече не издържам! Не искам да сера в кофа!
Само при вида на сандвич ми иде да убия човек!
- Не мога да дишам. - Хич не ми дреме.
Извинявай.
Съжалявам. Боже, това е гадно.
- За малко да ме убиеш. - Това беше целта.
Майко мила!
Държиш ме под ключ!
- Бръкна ми в окото, ненормалнико! - Ти пък ме души!
Можеше да ослепея.
Освен това ти казах, че мразя смрадлива риба тон!
Какво те прихвана?
Какво ли? Заключена съм в мазето на бабичка от две седмици!
Леле, като изляза, лошо ти се пише!
Бедна ти е фантазията
в колко подкаста за истински престъпления ще се разплямпам.
Ще разказвам, че си правил всякакви гадории с мен.
Хората ще си мислят: "Леле, Крис бил много извратен!".
Ще ти измислят прякор, примерно Избения изрод.
Тийнейджърите ще пускат видеа за теб в Тик Ток.
Ще филмират случая и някой олигофрен ще е в твоята роля.
"Здравейте, аз съм Крис,
изродът, който заключва момичета в мазето си."
Много си зла.
- Аз ли? - Да.
Лош човек си. Сега се сетих, че и в училище беше гадна.
- Моля? - Ти и дружките ти.
Бяхте цяла тайфа злобарки.
- Не е вярно. - Ама е!
Вечно водехте психовойни в социалните мрежи.
"Да харесам ли този пост? Кого да тагна?
Как да накарам хората, които не бяха поканени на купона,
да се пукнат от яд?"
Флиртувахте с момчета, които бяха под нивото ви,
за да си помислят, че имат шанс,
а после ги зарязвахте.
Така ли мислиш за мен?
Дали мисля, че си популярна и красива ли?
Да.
Помага ли ти това в живота?
Абсолютно.
Но през повечето време сигурно нямаш понятие какво правиш.
Не съм виновна, че съм красива и популярна.
Ето, смяташ се за красива и популярна.
- Точно това е проблемът! - Ти го каза!
Да, но е различно, когато друг го каже,
а не ти самата за себе си.
Макар че е невъзможно,
но да речем, че кажеш нещо хубаво за мен.
Примерно: "Крис, ти си...
Косата ти е хубава".
Сам няма да кажа, че косата ми е хубава, защото не го вярвам.
Това похвално ли трябва да е?
Извинявай за сандвича с риба.
- Крис? - Да?
Косата ти е хубава.
ТРЕТА ФАЗА: ПРЕГОВАРЯНЕ
Ръцете на тила! С лице към стената! Въоръжена съм.
Едно погрешно движение и ще ви гръмна.
- Има пушка. - Към стената!
Да, гледаме към стената.
Слизам и ако не гледате към стената и ръцете ви не са на тила...
Вдигни ръце.
- ...ще ви застрелям, ясно ли е? - Да.
- Ясно? - Разбрахме.
Майчице.
Дедо, какво е това?
- Към стената! - Идваме с мир.
Кои сте вие и защо сте в имота ми?
Ние сме Карлота и Дедо Клат.
Извинете, че нахълтахме,
но търсим изчезналата си дъщеря.
Казва се Ванда.
- Ще ги ликвидираме ли, мамо? - Не още, миличка. Рано е.
- Сега са пленници. Искаш ли да ги вържеш? - Да.
Вземи.
Супер. Браво на теб.
Сега!
- Бъди смела. - Остави оръжието, иначе ще й извия врата.
Леле, Дедо, супер си!
- Остави оръжието! - Добре. Без резки...
- Дедо! - Топките ми.
- Как бях, мамо? - Отличничка. Върхът си.
Отивай да си лягаш. Аз ще се разправям с тях, дай това.
- Обичам те, миличка. - И аз те обичам.
Обърнете се, а ти сложи ръцете отзад.
Това беше глупаво.
Може да се каже.
Ръцете отзад.
- Прищипа ми кожата. - И двамата паднете на колене.
Не знам кои сте.
Не приличате на хора от държавните агенции.
Предполагам сте от някоя левичарска партизанска група, нали?
Искате да вгорчите живота на патриоти като мен?
И на ДНР.
- Край с нас. - Извинете, какво е ДНР?
"Децата на новия Райх"! Не се правете на халосани.
Обикновени родители сме. Дъщеря ни изчезна.
Защо не викнахте полиция, щом сте мислили, че е тук?
Защото полицаите са напълно безполезни.
- Тук сме на едно мнение. - Точно така.
Човек трябва да се грижи за себе си, да пази семейството си.
- Сигурно ме разбирате. - Да, така е.
Не вярвам на властите. Затова Тони учи от вкъщи.
Наистина ли?
На пет години се научи да борави с оръжие. На шест - да убие и одере заек.
Леле, браво.
Сигурна съм, че бихте направили всичко за дъщеря си.
Да.
- Може ли вече да си ходим? - Моля ви, не ни оставяйте тук!
Може ли поне да охлабите връзките?
Имам клаустрофобия! Майчице!
Нямам клаустрофобия, нарочно го казах.
33-ТИ ДЕН
Тази пиеса е сбъркана, само за убийства и проституция е.
А господин Нойберт реши, че става за пубери.
Можеше да изиграем "Котки".
Шантаво е, като се замислиш.
Ти на 12 години ли беше?
Тъкмо за ролята на проститутка.
- Последното нормално нещо, което помня. - Да играеш сериен убиец на 16 години ли?
Не, същото лято умряха нашите.
- Ставай. - Не.
- Ела, моля те. - Не.
Сам избирам кога да изляза.
И кога да си стоя у дома.
Да свърша нещо.
- Ставай. Хайде де! - Добре.
Засичам вестникарчето.
Но нищо не се променя.
Лежа на дъжда. Не, "на вятъра".
Чао-чао.
Но се опитвам.
Опитвам се.
- Няма да се вържа. - На модерната любов.
- Тя ме преследва. - Модерната любов.
- Редом с мен върви. - Модерната любов.
Изпраща ме на църква тъкмо навреме.
Взех ти нещо.
Боже! Не може да бъде!
В оказиона е пълно с такива.
"Момичешкият отбор", " Разяреният феникс".
"Ледени торнада"?
"Човекът молец".
Молеца!
Не съм ги гледала.
И аз, но всичко беше за три евро.
Не се оплаквам. В момента гледам "24" за четвърти път.
Втръснало ми е от Ким Бауър, направо ще...
Така че благодаря ти.
Трябва да поговорим за нещо.
Слушай сега.
Знам, че си в незавидно положение.
Наясно съм, че Лукас работи за много опасни хора,
затова не ме пускаш.
- Ванда, аз... - Не, чакай, изслушай ме.
Мислех си нещо. Какво ще кажеш да ги изобличим?
Ти сам каза, че Лукас споменавал за някакъв "голям шеф".
Наричаше го "Краля".
Не знам прякор ли е, или име.
Краля. И това е нещо.
Да допуснем, че този същият, Краля,
е заповядал на Лукас да убие онази жена.
Въпросът е защо го е направил.
Какво е искал да потули?
- Жената е била журналистка, нали? - Да, качвала е видеа в интернет.
Журналистка значи.
Журналистка.
За да я убиеш,
тя явно е разкрила някаква тайна.
Ето.
Ако с теб разберем какво е открила,
тогава може да идем в полицията.
Лошите влизат в затвора, аз се връщам у дома, а ти си оневинен.
Ще сме екип като Джак Бауър и Тони Алмейда.
Да, колко му е.
С теб ще преборим организираната престъпност в Зундерсхайм?
- Че защо не? - Ванда.
Не мога вечно да съм тук.
Или ще избягам, или ще пратя тайно съобщение навън.
Или ще превъртя и ще те премажа с телевизора.
- А накрая може и да се самоубия. - Не говори така.
Сериозна съм. Защо да живея? Да гледам филми ли?
Или може просто заедно да измислим план
и някак да се измъкнем сухи от ситуацията.
Какво имаш да губиш?
ЧЕТВЪРТА ФАЗА: ДЕПРЕСИЯ
Съжалявам.
Недей, Дедо.
Много съжалявам.
И не само за това,
че сме заключени в бункера на въоръжена дясна екстремистка.
Съжалявам също, че премълчах за съкращението си.
Просто се срамувах.
Дъня се, когато семейството ми има най-голяма нужда от мен.
- Всеки път. - Дедо.
Карлота, така е. Само помисли.
Когато Оле се роди и ни казаха, че е глух,
така се уплаших, че тутакси се сринах.
А ти каза: "Дедо, стегни се. Това е без значение.
Няма да го обичаме по-малко".
- Да. - И беше права. Това нищо не промени.
Но в онзи момент ти беше силна и за двама ни.
Също и когато Ванда изчезна.
Откакто я няма, се чувствам...
Безполезен.
Като баща задачата ми е да се грижа за семейството си.
Да го предпазя.
А аз какво направих?
В деня на изчезването й се скатах. Напих се на футболен мач.
И съжалявам, че подслушвах сеанса ти.
Наистина не беше нарочно.
Но чух името си и макар че трябваше да изключа звука,
не можах да го направя.
Сякаш вселената ми казваше:
"Дедо, слушай внимателно. Това е истината.
Ти си глупак и ще загубиш всичко, ако не се вземеш в ръце".
Дедо, не си глупак.
Не биваше да говоря така.
Но си права, Карлота. Идиот съм си и винаги съм бил такъв.
Така премина животът ми.
Така избутах училището. Така се запознах с теб.
Дедо, очарователният идиот.
Никой няма големи очаквания от тъпака.
Какво като сгафиш? Чудо голямо.
Не се напъваш в училище и не печелиш колкото останалите.
Такъв си е Дедо.
Наистина ли си го мислиш?
Не знаеш ли колко много значиш за мен?
Карлота, всеки божи ден се боя, че ще кажеш:
"Дедо, сгреших с теб, искам да се разведем".
Но някак си не се стига дотам.
Може би защото станахме родители толкова млади
и ти се чувстваш длъжна да си с мен.
Много те обичам, Карлота.
Ти си най-хубавото нещо в живота ми.
И като видя да ми се усмихваш сутрин,
ми иде да крещя от радост.
И все още се питам:
"Дедо, как успя да я задържиш?".
Не разбирам как може човек като теб
да търпи такъв като мен.
Просто недоумявам.
- Само исках... - Не.
- Млъкни. - Добре.
- Дедо, разкопчай ми панталона. - Добре.
Сега.
- Да, ето. - Така.
- С копче е. Намери ли го? - Да.
- Можеш ли... - Да.
- Готово. - Давай.
Сега ела.
- Добре. Още надолу. - Така.
- Още малко. - Ето!
Боже.
Така.
- Добре. - Ще легна.
Я чакай малко.
- Не, по-надолу. - Добре.
- Боже. - Майчице.
68-И ДЕН
Жалка гледка.
Край, тръгвам си!
Дотук бях! Не съм ви...
Спри да ме снимаш! Майната ви на всички!
Леле.
Съжалявам, Ванда. Не биваше да ти го показвам.
Не, радвам се, че ми го показа.
Изпитвам вина.
- Затвори очи. - Защо?
Просто ги затвори.
Добре, но без глупости. И без това съм на ръба.
Добре, отвори ги.
Какво е това?
Знаех, че ще се разстроиш от видяното,
затова реших да те разведря с любимите ти храни.
Среднощен пир!
Първо, ананас.
На първата ви почивка в чужбина баща ти ти е дал да опиташ пиня колада.
- Ти каза, че е било... - Най-вкусното нещо.
Да.
Начос със сладък пипер, защото обичаш да полепва по пръстите ти.
И маслини,
защото си се насилила да ги ядеш,
за да те мислят за префърцунена.
И още нещо.
Кашкавалени пръчици.
И заради доброто старо време...
Спокойно, не е риба тон.
Леле.
Запомнил си всичко това?
Най-милото нещо, което някой е правил за мен.
За последния ми рожден ден
тогавашното ми гадже ми подари книга с рецепти за фритюрник.
А дори нямам фритюрник.
- Не че ти си ми гадже. - Стой, има още.
- Искаш ли? Наистина ли? - Да.
Не мога, съжалявам.
- Добре. Не исках да... - Не че не искам, честна дума.
Даже напротив. Не се ли виждаш?
Ти си най-яката мацка, която е говорила с мен.
Заради друго е.
Ти си забавна и умна,
и нищо не може да те събори.
Никога не съм срещал толкова силен и смел човек.
Но цялата ситуация е откачена.
И да, държа те в плен в мазето си.
- Доста е смахнато, но... - Крис, спокойно. Няма проблем.
Не е като да не съм си го мислил.
Все пак съм мъж и не съм сляп.
Гледай, потърсих в Гугъл.
"Ако има неравнопоставеност, може да е трудно да се определи
дали е по взаимно съгласие.
Съгласието може дори да е невъзможно."
Затова сега си тръгвам
и ти пожелавам приятна вечер.
Чао.
ПЕТА ФАЗА: ПРИМИРЕНИЕ
Обсъдихме с дъщеря ми какво да правим.
И двете сме разстроени, че нахлухте в имота ни.
За жалост, тъй като това място не е съвсем законно,
ако ни издадете, ще си имаме проблеми.
Кълна се, ще мълчим.
Обърнете се.
- Недейте. - Обърнете се.
- Обичам те. - И аз те обичам.
Влизам ви в положението.
Като майка.
Ако Тони изчезне, ще преобърна земята да я търся.
Порових в интернет и разбрах, че не сте шпиони на дълбоката държава.
Точно така.
Дедо, прекаляваш с меметата в социалните мрежи.
Доста има, и то не от хубавите.
Ще го имам предвид, благодаря.
Дано я намерите.
Не знам какво бих направила, ако изчезне Тони.
Дали съм разбрал правилно?
Пускате ли ни?
- Да. - Добре, да си вървим.
Оставям това тук.
Пихме малко от водката ви.
Ометох една консерва с лазаня. Бих искал да ви купя друга.
Дедо.
Ако ми дадете банкова сметка, мога да...
Благодарим ви за разбирането. Като една майка на друга - благодаря.
- Още нещо. Направих дупка в оградата... - Дедо.
80-И ДЕН
Не може да бъде.
Кой ли си ти?
80-И ДЕН ЕДНА ЧЕРВЕНООПАШКА
Благодаря, че ме пазиш, дядо.
Ванда.
Баба ми даде това.
МИШЕЛ РАУХ
Полицайка е разпитвала за буса ми.
Има екип за издирването ми? Яко.
Това може да е добре.
Може би знаят за Ленка и Лукас, щом търсят буса ти.
Но не търсят Лукас, а мен!
Успокой се. Всичко ще е наред, заедно ще го измислим.
КОНТРАБАНДА НА ДИВИ ЖИВОТНИ "КАПИТАНЪТ" - КРАЛЯ
ЛЕНКА НЕМЦОВА - БРАУЕР - ЛУКАС
Трябва да спрем.
Да спрем да шпионираме,
да влизаме с взлом и да лъжем полицията.
- Не казвам да вдигнем ръце. - Добре.
Продължаваме да търсим. Просто не по този начин.
Да се погрижим за това, което все още имаме - за нас и за Оле.
Иначе като се върне, Ванда нищо няма да завари.
Добре.
97-И ДЕН
Бабо, Крис се обажда. Всичко наред ли е?
Изведнъж лампите угаснаха.
Няма страшно, прибирам се.
Няма нужда, повиках Лукас.
- Лукас? - Ще хвърля едно око.
- Къде е елтаблото? - В стаята на дядо ти в мазето.
Има ли някой?
Ехо?
Има ли някой?
Крис?
Ванда.
Да се махаме.
Има ли някой?
- Идвай! - Чакай.
Какво правиш?
Ванда, бързо!
ПО ИДЕЯ НА ЗОЛТАН СПИРАНДЕЛИ
Превод на субтитрите Катина Николова