Кажуть, існує п'ять стадій проживання горя.
ДЕНЬ 97
Заперечення, гнів, торг,
депресія і нарешті прийняття.
Я не вважаю, що «стадії» – підходяще слово.
Це радше рівні, як у комп'ютерній грі.
На другий переходиш аж тоді, як пройдеш перший.
Дехто навічно застряє на одному рівні, бо він такий важкий –
як «Веселкова дорога» в «Маріо Карт».
Який псих його розробив?
КУДИ ЗНИКЛА ВАНДА?
1. ЗАПЕРЕЧЕННЯ
Усе нормально.
Просто непорозуміння.
Це звичайні, нормальні люди,
і коли вони повернуться, ми з усім розберемося.
«Нормальні люди» кажеш?
«Нормальні люди», Дедо?
У них таємний бункер на задньому дворі.
А маленька дівчинка ледь тебе не застрелила.
З арбалета.
В інтернеті пишуть,
що вони прочісують ліс у пошуках нових жертв.
Карлотто, ти ж не віриш, що ці люди – канібали?
Так.
Дедо, три місяці тому я б у таке не повірила.
Але я б також не повірила,
що моя психотерапевтка змушує чоловіка надівати балаклаву
і вдає, що займається сексом з грабіжником.
Або що мій брат купить собі тигра.
Я б не повірила...
що наша дочка зникне.
І я б точно не повірила,
що чоловік місяцями брехатиме мені у вічі.
Дай мені свій телефон.
Навіщо?
Який твій план?
Я подзвоню в поліцію. Нехай нас витягають.
Нема зв'язку. Чудово.
Тут товсті стіни.
Може, навіть свинцеві.
Я щиро вражений.
Джекпот.
Це навіть романтично.
І не думай.
То вони виживальники.
Хто-хто?
Виживальники.
Люди, які вірять у кінець світу.
Ага.
Нехай уже настане й не мучить нас.
Я працював з виживальником.
Прекрасний був штукатур.
Але ми дізналися, що він пив власну сечу.
Гей! Випустіть нас!
- Карлотто. - Випустіть!
Карлотто, ми щось придумаємо.
Може, є інший вихід.
Спробую ляду ще раз.
Може, вона її не замкнула.
Ні. Точно замкнула.
Ціль нейтралізовано.
Президента скоро проінформують.
Американська громада...
ДЕНЬ 97
ДЕНЬ 02
Не знав, які ти любиш, тому взяв курку теріякі.
Це мій улюблений.
А тоді подумав: що як ти вегетаріанка?
Тому я вернувся по овочевий сандвіч.
Я не вегетаріанка.
Добре.
Бо він огидний.
Крісе, давай відверто.
Я провела тут уже два дні.
Більшість людей знаходять у перші 48–72 години.
Тобто статистично
по мене прийдуть у найближчі 36 годин.
Це питання часу.
Для всіх буде краще, якщо ти мене відпустиш.
Аякже.
- То мені просто їх зняти? - Серйозно.
Я ні слова про тебе не скажу.
Ти був до мене добрий.
Купив мені сандвіч.
Крісе, я даю тобі шанс.
Ти даєш мені шанс?
Ну, як собі знаєш. Добре.
Зундерсгайм не дуже великий.
Знаєш, як часто тут зникають гарячі сімнадцятирічки?
- Ніколи. - Ти щойно назвала себе гарячою?
Я просто розслаблюся, їстиму свій сандвіч
і чекатиму, коли у двері постукають.
А тоді ти будеш такий...
«Вандо, скажи їм, що я купив тобі сандвіч з курятиною!»
А я відповім: «Вибач, чувак.
Я травмована, а цей тип нестерпний,
і його точно треба кинути в тюрму».
А там тебе пускатимуть по колу, як тюбик зубної пасти.
Виговорилась?
Куди мені ходити в туалет?
- Жартуєш. - Вандо, це тобі не готель.
Як це відбуватиметься?
Ти справді щодня носитимеш відро гівна вверх-вниз по сходах?
Крісе, скажу тобі одне.
Тобі це не минеться.
Ти ж не злочинець.
Поліція обшукуватиме будинки один за одним.
Незабаром сюди прийдуть,
мене знайдуть, а ти загримиш у в'язницю!
У мене від тебе голова болить. Досить!
Відпусти мене!
Вибач.
Крісе!
Останній шанс! Я тебе попереджаю.
Крісе!
2. ЗЛІСТЬ
Дедо, як тобі це вдається?
Серйозно.
Ти береш найгіршу можливу ситуацію і якимось чином,
- примудряєшся її погіршити. - Окей...
Чому я пішла за тобою?
Ми ж порвали.
Розійшлися.
Я була вільна.
Ти вже не моя відповідальність.
А тоді...
Я зрозуміла, що ти знову робиш щось неймовірно дурне.
І як я реагую?
Я біжу за тобою.
Як і завжди.
Як ідіотка.
Я ж могла відпустити тебе самого,
і тебе б застрелила дитина з арбалетом,
і на цьому все б закінчилось.
Не дивися на мене, як поранена видра, ніби я мала б тебе жаліти.
Мені тебе не жаль. Мені жаль себе!
Не плач.
Не починай плакати!
Я не плачу.
- Перестань! - Я стараюсь.
Дедо, я забороняю тобі плакати.
Що тут у них?
Сушене м'ясо.
Консервовані ананаси.
Яка смакота! Консервована квасоля.
Квасоля в соусі барбекю.
Надіюся, освіжувачами повітря ви теж запаслися, психи.
Ого, чудово!
Рис! Рис.
Де ви його будете варити, генії?
Де будете варити довбаний рис?
Розважатися вони теж люблять.
Карлотто, може...
Ясно.
Так, Дедо.
То який був план?
Далі брати гроші, поки не закінчаться,
і надіятися, що я не помічу, коли в нас конфіскують меблі?
Я б такого не допустив.
Чому ти просто не сказав, що втратив роботу?
Ми б знайшли рішення. Разом, як одна команда.
Я не міг, тому що...
Чому?
Забудь. Твоя правда, слід було сказати. Пробач.
- Що ти збирався сказати? - Нічого я не казав.
- Казав. - Ні.
Ти сказав «тому що», а зазвичай після «тому що» йде пояснення.
Карлотто, просто забудь.
Тому що що, Дедо?
Тому що...
останнім часом...
твої...
напади гніву дуже інтенсивні.
Напади гніву?
Нема в мене нападів гніву!
Ага, окей.
Гей!
Випустіть нас звідси!
Скажені виродки!
З'їжте нас, поки не зіпсувались!
- Так. - Гей!
Чому нічого не робиш?
- А що мені робити? - Не знаю!
Знайти вихід. Придумати план!
Робити хоч щось, а не сидіти на дупі, як ідіот.
Це...
Ого.
- Що? - Нічого.
Так.
Вона планує пробути тут бозна-скільки.
Їй що, не можна мати потреби?
Так. Аякже.
Дедо, не треба слатшеймінґу.
Я нікого не соромлю. Радше навпаки. Я вражений.
Дуже добре підготовлені виживальники.
Дуже ретельні.
Чи виживе виродок-виживальник з виробами виродка-виживальника?
Дедо, ти огидний.
ДЕНЬ 13
Тільки не злись.
Я виправ твій одяг,
і він потрапив у купу бабусиних старих речей,
і вона віднесла їх у контейнер.
Тому я пішов на секонд купити тобі нового одягу,
але не знав розміру.
Врешті-решт я зайшов по сандвічі
аж після обіду,
а тому все найкраще вже розібрали.
Тому я мусив узяти тунця...
Ванда?
Я вже не витримую!
Відмовляюся срати у відро.
І якщо я з'їм ще один клятий сандвіч,
то я когось уб'ю!
- Вандо, я не можу дихати. - Мені байдуже.
Вибач.
О боже. Це гидко.
Ти мене трохи не вбила.
Такий був план, Крісе.
Та ну!
Ти мене тут замкнув.
І запхнув мені пальця прямо в око, псих.
Ти мене душила!
Ти міг мене осліпити!
Я ж тобі казала, що не люблю смердючого тунця!
Та що в тебе вселилось?
Я два тижні сиджу замкнена в підвалі якоїсь баби!
Ось що в мене вселилось!
Коли я звідси вийду, тобі гаплик.
Ти не уявляєш,
скільки про мене згадуватимуть у кримінальних подкастах.
Я розповім, скільки збоченого гівна ти зі мною робив.
І всі казатимуть: «Ого, той Кріс — повний психопат».
І придумають тобі кличку типу «Підвальний збоченець».
А підлітки записуватимуть про тебе відео на тік-тоці.
А ще хтось зніме про тебе фільм, і тебе зіграє якийсь невдаха.
Буде такий: «Привіт, я Кріс.
Я збоченець, який любить замикати дівчат у підвалах».
Ти зла.
- Я зла? - Так!
Ти зла людина.
Я згадав. У школі ти теж була зла.
Перепрошую?
Ти й подруги, з якими ти тусувалась.
Зграя злісних дівок.
- Це неправда. - Правда.
Ви постійно вели звихнуті психологічні війни в соцмережах.
«Чи треба це лайкати?»
«Кого тут позначити?»
«Як зробити, щоб усі незапрошені на тусовку, знали,
як тут класно?»
Ви фліртували з хлопцями,
які не мали з вами й шансу,
щоб на коротку мить вони подумали,
ніби їм щось світить.
І з галасом кидали їх назад у френдзону!
- Ось що ти про мене думаєш? - Що?
Чи думаю я, що ти популярна й приваблива?
Так.
Чи дає це тобі соціальну силу?
Однозначно.
Мабуть, найчастіше ти й не розумієш, що робиш.
Я не винна, що красива й популярна.
Бачиш? Говориш про себе як про красиву й популярну –
- а в цьому й проблема! - Ти ж сам сказав!
Нормально, коли таке кажуть інші люди.
Ти не повинна так говорити про саму себе!
Скажімо... хоч цього ніколи не станеться...
Припустимо, що ти сказала про мене щось гарне.
Щось типу «Крісе, ти такий...»
«У тебе нормальне волосся».
То я б нізащо не сказав: «Ага, у мене нормальне волосся»,
бо я б у це не вірив.
І ти вважаєш, що це добре?
Вибач, що приніс тунця.
Крісе.
Що?
У тебе нормальне волосся.
3. ТОРГИ
Руки за голову! Лицем до стіни!
У мене в руках AR-15.
Навіть дихнете підозріло – і я стрілятиму.
- Це зброя. - До стіни!
Так.
Ми біля стіни.
Я спускаюся. Якщо ви не дивитеся в стіну
з руками за головою...
Руки за голову.
...я вважатиму це агресією й стрілятиму.
- Ясно? - Так.
Зрозуміли?
- Так, так! - Так, зрозуміли!
О боже.
Дедо, що це?
На стіну!
Ми прийшли з миром.
Хто ви і що забули на моїй території?
Ми... Карлотта й Дедо Клатти.
Вибачте, що зайшли без дозволу,
але ми шукаємо дочку, яка пропала.
Її звуть Ванда.
Мамо, нейтралізуємо їх?
Поки що ні, доню.
Поки що ні.
Поки що вони наші полонені.
- Хочеш їх зв'язати? - Так.
Так? То вперед.
Чудово.
Ти молодчина.
- Зараз! - Гей!
Сміливо.
Киньте зброю, або скручу їй шию.
Ніфіга собі, Дедо. Так!
- Киньте зброю! - Добре.
Тільки без різких...
Ха!
- Дедо. - Розтовкла яєчко.
- Як я, мамо? - Прекрасно.
Не віриться. Найкраща.
Біжи нагору. Пора спати.
Далі я сама. Віддай.
Люблю тебе, сонце. Дуже-дуже.
І я тебе.
Так. Розвертайтеся. Руки за спиною.
Вибачте, це було тупо.
Можете повторити.
Руки за спину.
Туго. Ви прищикнули шкіру!
Так. На коліна! Обоє!
Слухайте сюди. Я не знаю, хто ви.
Але я ще не бачила таких людей з урядових агентств.
Мабуть, ви з якоїсь лівої
«свідомої», ліберальної парамілітарної групи?
Хочете створити неприємності таким гідним патріотам, як я?
А може, і для всіх ДНР.
- Нам кінець. - Вибачте.
«ДНР»?
Дітей нового райху!
Ніби ви самі не знали.
Ми звичайні батьки.
Наша дочка зникла.
То чому ви не подзвонили в поліцію, якщо думали, що вона тут?
Бо...
бо від поліцаїв жодної користі?
Тут я з вами згодна.
Так.
Кожен сам про себе дбає. І про свою сім'ю.
Ви ж мене розумієте?
Так, це правда.
Я категорично не довіряю владі.
Тому сама навчаю Тоні.
- Невже? - Так,
в п'ять років вона вміла стріляти.
А в шість уже могла впіймати, вбити й випотрошити кроля.
Ого, чудово.
Ви ж готові на все, щоб захистити рідну дочку?
Так.
То ви нас відпустите?
Не кидайте нас тут! Просимо!
Чи хоч послабте стяжки!
У мене клаустрофобія!
О боже!
У мене нема клаустрофобії, я просто так сказав.
ДЕНЬ 33
Вистава неадекватна.
Суцільні вбивства й проституція.
Чому пан Нойберт вирішив, що це доречно для 13-річних?
Не могли поставити «Котів»?
Тепер дивно про це згадувати.
Скільки тобі було? Дванадцять?
Ідеальний вік, щоб грати проститутку.
Остання нормальна річ, яку я пам'ятаю.
Що? Грати серійного вбивцю в 16 років?
Ні. То було останнє літо перед смертю батьків.
- Вставай. - Ні.
- Вставай. Будь ласка. - Ні.
Я знаю, коли виходити
І коли лишатися вдома
Робити, що треба
Давай.
- Давай! - Добре, добре.
Я ловлю газетяра
Але нічого не змінюється
Я лежу під дощем
Ні, «вітром».
Па-па
Так.
- Але я пробую - Але я пробую
- Я пробую - Я пробую
Ніколи не повірю
Сучасна любов
- Ходить поряд - Сучасна любов
- Мене минає - Сучасна любов
- Вчасно приводить до церкви - Вчасно приводить до церкви
Я щось для тебе маю.
О боже! Не може бути!
На секонді їх ціла купа.
«Дівчача команда».
«Войовничий пульс-2».
«Крижаний ураган»?
«Людина-міль».
«Людина-міль»!
Не знаю жодного.
Як і я, але весь набір коштував три євро.
Я не жаліюся.
Бо дивлюся другий сезон «24» вже вчетверте,
і якщо я побачу, як Кім Бауер натикається на пуму ще хоч раз...
Тому дякую.
Маю до тебе розмову.
Отже...
Я знаю, що ситуація заплутана.
І знаю, що Лукас працює на дуже небезпечних людей,
а тому ти не можеш мене відпустити.
- Вандо, я... - Будь ласка, вислухай.
Я собі думала.
Що як ми їх викриємо?
Ти казав... що Лукас говорив про «великого боса».
Не знаю. Він згадував Короля,
але я не знаю, чи це прізвище чи псевдонім.
Окей. Король.
Це вже початок.
Припустимо, що цей Король
наказав Лукасові вбити ту жінку.
Лишається питання:
чому він це зробив?
Що він хоче приховати?
- Жінка була журналістка? - Так.
Знімала онлайн відео чи щось таке.
Журналістка. Окей.
Жур-на-ліст-ка.
Журналістів убивають,
коли вони розкривають те, що ти хочеш зберегти в таємниці.
Ось.
Якщо ми з'ясуємо, про що мова,
то зможемо піти в поліцію.
Злочинці сядуть за ґрати, я вернуся додому, а ти будеш вільний.
Будемо командою. Як Джек Бауер і Тоні Альмейда.
Аякже.
Ми з тобою пришпилимо всю організовану злочинність Зундерсгайма?
- Так, чом би й ні? - Вандо.
Я не можу сидіти тут вічно.
Я або втечу, або якось передам повідомлення назовні.
Або схибнуся й розіб'ю тобі голову телевізором.
А якщо й це не подіє, то просто вб'юся.
Не кажи так.
Серйозно. Задля чого мені жити?
Заради «Крижаного урагану»?
Або можемо працювати разом і розробити план.
І вигребти з цього всього живими.
Серйозно, що ти втрачаєш?
4. ДЕПРЕСІЯ
Пробач.
Дедо, не треба.
Мені...
Так прикро.
І не лише за те, що через мене.
Нас замкнули в бункері озброєної до зубів правої екстремістки.
Прикро, що я не розказав тобі, що мене звільнили.
Мені...
мені було так соромно.
Коли я потрібен своїй сім'ї найбільше, я всіх підводжу.
- Завжди. Щоразу. - Дедо.
Карлотто, це правда.
Сама подумай.
Наприклад, коли народився Оле й лікарі сказали, що він глухий.
Я зразу запанікував і розклеївся,
а вже ти сказала: «Дедо, зберися.
Це неважливо.
Ми не будемо його через це менше любити...»
- Так. - І ти мала рацію.
Це нічого не змінило.
Але в ту мить ти була скелею, а не я.
Так само було, коли зникла Ванда.
Відтоді я почуваюся таким...
Таким безпорадним.
Моя батьківська роль – дбати про сім'ю.
Захищати сім'ю.
А що робив я?
У день, коли зникла Ванда, я теж зник. Я напився на футбольному матчі.
Пробач, що я слухав твою психотерапію.
Я не збирався. Чесно.
Просто почув своє ім'я і знав, що мушу вимкнути, але...
Просто не зміг. Не зміг.
Наче сам усесвіт промовляв до мене:
«Дедо, слухай дуже уважно.
Бо це правда.
Ти дурень, який усе втратить,
якщо нарешті не візьме себе в руки».
Дедо, ти не дурень.
Не треба було цього казати.
Але, Карлотто, це правда. Я дурень.
Я завжди був дурнем.
Так і йду по життю.
Так поводився в школі.
І так завоював тебе.
Дедо, милий дурник.
До дурня нема високих очікувань.
Налажав? Та й нічого.
Отримуєш нижчі оцінки або заробляє менше за інших?
Це ж Дедо!
Дедо, ти ж у це не віриш.
Невже ти не знаєш... скільки для мене значиш?
Карлотто, щодня я боюся, що ти обернешся до мене й скажеш:
«Дедо, це була велика помилка. Хочу розлучення».
І день за днем це не стається.
І я не знаю, чи це тому, що в нас рано з'явилися діти...
чи ти вважаєш, що застрягла зі мною.
Не знаю.
Карлотто, я так тебе люблю.
Шлюб з тобою – найкраще, що зі мною сталось.
І коли ти усміхаєшся мені вранці,
мені хочеться закричати від щастя.
Але щоранку я запитую себе:
«Дедо, яким дивом ти це провернув?»
Я ніяк не збагну.
Не збагну, чому така жінка, як ти,
обрала такого, як я.
Ніяк не збагну.
Я...
- Я просто хотів... - Ні.
- Мовчи. - Окей.
Дедо, розстебни мені штани.
Окей.
- Окей. Так. - Окей.
Там ґудзик.
Так.
- Знайшов? - Так.
- Можеш... - Так.
- Є. - Добре.
- Тепер іди сюди. - Так.
Окей.
- Нижче. - Добре.
Ще трохи.
- Ще. - Отак!
О так. О боже.
О так. Окей.
- Окей. - Я ляжу.
Чекай. Секунду.
- Ні. Ще нижче. - Окей.
Так. О боже.
- О боже. - О боже.
О боже.
ДЕНЬ 68
...має жахливий вигляд?
Пішли ви, з мене досить.
Досить!
Я не...
Перестаньте! Не знімайте мене!
- Відваліть – усі ви! - О боже.
Вандо, вибач.
Не слід було показувати.
Ні. Я рада, що ти показав.
Я почуваю... таку вину.
Заплющ очі.
Нащо?
Просто заплющ очі.
Тільки не роби нічого дивного.
Я зараз дуже вразлива.
Усе. Розплющуй.
Що це?
Я знав, що відео тебе засмутить,
тому купив твою улюблену їжу, щоб трохи тебе підбадьорити.
Опівнічний бенкет!
Почнемо з ананаса.
Бо у твоїй першій подорожі за кордон
тато дав тобі скуштувати пінью коладу.
- І ти сказала, що... - Нічого кращого не бувало в мене в роті.
Так.
Начос.
А саме солодке чилі,
бо ти любиш, як порошок спецій налипає тобі на пальці.
І оливки,
бо ти змусила себе їх полюбити,
щоб люди вважали тебе вишуканою.
І насамкінець...
сир-косичка.
І щоб зберегти традицію...
Не бійся, він не з тунцем.
Ого.
Ти це все запам'ятав?
Думаю, нічого милішого для мене не робили.
На минулий день народження
колишній подарував мені книжку рецептів для аерогриля.
А в мене не було аерогриля.
Не кажу, що ти мій хло...
Маю ще дещо.
- Так? - Так.
Так?
Не можу, вибач.
Окей.
- Я не хотіла... - Не те щоб я не хотів, чесно.
Навпаки.
Серйозно.
Ти найгарячіша дівчина, яка зі мною заговорила.
Але річ не в тому.
Ти дотепна й розумна,
і світ тебе абсолютно не хвилює.
Я не знаю нікого сильнішого й сміливішого.
І я не хочу бути кріповим типом...
І так, я в курсі, що тримаю тебе під замком у підвалі,
- що суперкріпово, але... - Крісе.
Розслабся. Все добре.
Не те щоб я про це не думав.
Я все-таки чоловік.
Просто...
Я навіть ґуґлив.
«Коли існує дисбаланс влади, важко визначити,
чи згода добровільна,
і згода в принципі може бути неможлива».
Тому я собі зараз піду,
а тобі побажаю гарного вечора.
Па-па.
5. ПРИЙНЯТТЯ
О боже.
Я все обговорила з дочкою.
Ми сердимося, що ви проникли на нашу власність.
На жаль, мій бункер не зовсім законний,
тому, якщо ви заговорите, у нас будуть проблеми.
Ми мовчатимемо. Клянемось.
Розверніться.
- Ви не мусите. - Розверніться.
Я тебе люблю.
І я тебе люблю.
Власне, я вас розумію.
Як мати.
Якби Тоні зникла, я б у пекло по неї спустилася.
І після елементарного пошуку в інтернеті
я впевнена, що ви не таємні агенти глибинної держави.
- Точно. Так. - Ага.
Дедо, раджу переглянути поведінку в соцмережах.
Ви постите багато мемів.
Багато.
І не найкращих.
Візьму це до уваги. Дякую.
Надіюся, ви її знайдете.
Не уявляю, що б робила, якби втратила Тоні.
Дозвольте уточнити:
ви нас відпускаєте?
- Так. - Добре, ходімо.
Це я лишу тут.
Ми надпили вашу горілку.
А я ще з'їв бляшанку лазаньї.
Готовий її замінити.
Дедо.
Якщо дасте номер рахунку,
- я перекажу... - Ні.
Дякую вам за розуміння.
Кажу як мати матері –
я дуже вдячна.
Ще одне.
У вашій огорожі є невеличка діра.
- Я міг би... - Дедо.
ДЕНЬ 80
Та ну.
Гей!
Хто ти?
ДЕНЬ 80 1 ГОРИХВІСТКА
Дякую, що завітав, дідусю.
Вандо.
Ось що мені дала бабуся.
МІШЕЛЬ РАУХ ГРУПА ПОШУКУ ВАНДИ КЛАТТ
Поліція розпитувала про мій бус.
У мене власна пошукова група?
Клас.
Що? Може, це й добре.
Якщо поліція знає про твій бус, то, мабуть, знає про Ленку й Лукаса.
Але шукають не Лукаса, а мене!
Заспокойся.
Усе буде добре. Ми розберемося.
Разом.
КОНТРАБАНДА ДИКИХ ТВАРИН «КАПІТАН» – КОРОЛЬ
ЛЕНКА НЄМЦОВА БРАУЕР – ЛУКАС
Треба зав'язувати.
Зав'язувати зі шпигунством,
проникненням і брехнею поліцаям.
Я не кажу здаватися.
Окей.
Шукатимемо далі.
Але не так.
Треба захищати те, що маємо.
Дбати одне про одного й про Оле.
Інакше Ванді не буде куди повертатися.
Окей.
ДЕНЬ 97
Президента невдовзі повідомлять.
Американська громада...
Ой.
Бабусю. Бабусю, це Кріс. Усе нормально?
Раптом зникло світло.
Не переживай, я вже їду.
Ні, не треба. Я подзвонила Лукасові.
- Лукасові? - Окей, я гляну.
Де щиток?
У дідусевій майстерні.
Там хтось є?
Ау!
Є там хто?
Кріс?
Вандо.
- Треба забиратися. - Так.
Є там хто?
- Вилазь. - Чекай.
Що ти робиш?
Вандо, бігом!
ЗА СЦЕНАРІЄМ ЗОЛТАНА СПІРАНДЕЛЛІ
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська