Downloaded from YTS.MX
Nejlepší příběhy píše sám život.
EMERYVILLE, KALIFORNIE
Chodil jsem do houslí.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hrál jsem strašně. Ale představte si, že zahrajete C a housle se rozezní.
REŽISÉR, MEZI ŽIVLY
Protože to zahrajete správně.
Stává se to i s příběhy.
Některé příběhy mají tak čisté C, že rezonují u každého.
Jako nějaký univerzální akord.
Většinou jde o příběhy ze života.
- Dobrý den. - Zdravím.
Hot dog, prosím.
Vyrostl jsem v New Yorku, pocházím z Bronxu.
Tatínek vlastnil dvě večerky.
OVOCE A ZELENINA
POTRAVINY
Když jsme se ve škole učili periodickou tabulku prvků,
vždy mi svým tvarem připomínala bytový dům.
Lidi bydlí nad sebou, jak je v New Yorku typické.
Každý z těch bloků měl svou kulturu.
Měď vedle zinku, ale ne vedle helia, protože to je plyn.
Každému z těch prvků jsem dal nějakou veselou vlastnost.
A tak se zrodil základ filmu Mezi živly.
Končetiny a větve nechejte prosím uvnitř.
SPRÁVNÁ CHEMIE
PŘÍBĚH FILMU MEZI ŽIVLY
Ve filmu Mezi živly představují země, vzduch, voda a oheň
lidské vlastnosti.
A v tomto světě živlů
je rodina ohniváků, co přišla z Ohňové země
a hledá domov v přecpaném městě…
K PRONÁJMU
…kde oheň zrovna nemusejí.
Mám tu suché listí.
Ohoř vlastní obchod tak jako můj otec.
Svou domovinu si přinesl s sebou
a rád by ji propojil s místní komunitou.
Jeho žena Vatra ctí tradice a tvrdí,
že ohniváci se mají chovat podle určitých pravidel.
Tohle je skutečná láska.
Větší, než jsem kdy cítila u tebe.
To už je ohraná vesta, ty světice.
Ta rodina má mladou dceru,
která se zamiluje do někoho odjinud.
Ale vodáci s ohniváky nevycházejí dobře,
protože se navzájem uhasí nebo vyvaří.
V Pixaru máte možnost přivést k životu, co vás napadne.
A ve filmu Mezi živly jsem ukázal dvě své stránky:
můj vztah s rodiči a jejich obchodem
a na druhé straně vztah s mou nekorejskou manželkou.
Což způsobilo střet s mou rodinou.
Jmenuju se Vlhoš.
Já jsem Jiskra.
New York je rozhodně jedno z nejrozmanitějších míst na světě.
Stačí projít pět čtvrtí
a zažijete skutečně kultury celého světa.
BÝVALÝ HLAVNÍ DEMOGRAF
V New Yorku se mluví více jazyky…
PROFESORKA
…než kdekoli jinde.
Přichází sem obrovské množství imigrantů a lidí,
co přicházejí za prací.
Jejich hlavní devizou je motivace uspět,
zejména s ohledem na své děti.
RODINNÝ KRB
S bratrem jsme vyrostli ve večerkách našich rodičů.
Když se nám podařilo něco vydělat,
vzala nás maminka do kina v Bronxu.
Většinou dávali americké filmy v angličtině.
DUEL GIGANTŮ
Moje matka zbožňovala Kevina Costnera.
Něčím jí učaroval.
Costnera se nemohla nabažit.
Seděl jsem vedle ní a ona zašeptala:
„Co říkali?“ A já:
„Je do té holky zamilovaný.“
Ale nezapomenu, jak mě maminka vzala do knihovny,
kde jsem poprvé viděl film Dumbo.
A pamatuju si, že tehdy jsem jí nic překládat nemusel.
Že těm zvířatům prostě rozuměla.
Hrozně těžce nesla, když zavřeli matku slonici.
POZOR ŠÍLENÝ SLON
Vždy se mi líbilo, jak je animace univerzální.
Člověk se dovedl do příběhu úplně ponořit,
jako by prožíval ten svůj.
Jsme ve White Plains a pojedeme zpět k našim.
V autě mých rodičů,
se kterým nevím, co dělat, když jsou po smrti.
Rodiče pocházeli z Koreje.
Do Spojených států přišli koncem 60. let, v 70. letech.
Otec se pokusil prosadit v New Yorku.
ODJEZDY
Maminka byla zdravotní sestra.
Už jako dítě jsem měl rád umění, ale rodiče mě v tom nepodporovali.
V určité generaci Američanů asijského původu je zažité,
že být umělcem není praktické pro život.
Můžeš být lékař nebo právník,
ale nemůžeš se stát umělcem, protože se neuživíš.
Mezi živly rozhodně není moje autobiografie,
ale určitě jsem se inspiroval svým životem v New Yorku
a obchody rodičů.
Vždy jsem chtěl být animátor.
To byl můj sen.
První jiskra, která to celé spustila,
přišla s obrázkovou knížkou, kterou jsem měl jako dítě.
Pamatuju si, jak jsem v ní pořád dokola listoval.
Ta myšlenka, že nehybné obrázky se dovedou rozpohybovat, byla zázračná.
A to mě jako dítě úplně uchvátilo.
Do těchto knížek jsem kreslil,
když mi bylo sedm, osm.
Nechápu, kde je brácha našel.
Takhle jsem kreslil na rohy všech učebnic.
V rohu jakékoli knihy, kterou jsem četl, je kreslený příběh.
Ten roh je celý špinavý od toho, jak jsem stránkami pořád dokola listoval.
Ten netopýr se autorovi moc nepovedl.
Ty jo. To je vůně mého dětství.
Nakonec jsem si u rodičů prosadil uměleckou školu.
Středoškolský film
Po střední škole jsem studoval umění na CalArts v Kalifornii.
Po škole jsem dostal práci v L. A., díky níž mě vzali v roce 2000 do Pixaru.
KALIFORNIE
První práci jsem dostal u filmu Hledá se Nemo.
U všech filmů jsem dělal v uměleckém oddělení…
Špunt spadne, Arlo ho chytí.
…nebo na příběhu. Občas i animaci.
- Polibek? - Jo, to je fajn.
A jednou za čas jsem někoho namlouval.
Hele, dámo.
Má první role byl…
Poslyšte.
…zloděj v Úžasňákových…
kterého sundá Helen Parrová.
Podívejte…
Pak přišel Emilek v Ratatouille.
Mám hlad.
Já ke štěstí nepotřebuju běžnou potravu.
Jo, dobře.
Něco začínám cítit.
Asi oříšky.
To by mohlo být ono.
Budeš bránit Ošklivá káčátka?
A Scott Hňoumal v Univerzitě pro příšerky.
Jsem Scott Hňoumal.
Kámoši mi říkají Hňahňa.
Jsem nevyhraněný, nezadaný a jinde než tady nechtěný.
Porozjímám nad tím.
Namluvil jsem i Sběratele zvířátek v Hodném dinosaurovi.
Kdo mu dá jméno, toho bude.
Pak jsem byl Sox v Rakeťákovi.
Nabízím zvuky na usnutí.
Mám několik možností.
Ráj v oceánu, newyorskou East Side… Anebo čekárnu u zubaře.
Dobrou, Buzzi.
Ve filmu Vzhůru do oblak jsem navrhoval postavy.
Nakreslil jsem několik návrhů Russella.
Jeden z nich se mi podobal, jen byl trochu baculatý.
Spíš baculatější, abych to upřesnil.
Russell není vyloženě jako já,
ale něco ze mě do něj proniklo.
Rozhodně kšiltovka.
Jako Američan s asijským původem jsem opravdu hrdý na to,
že je to asijský kluk bez cizího přízvuku.
Nejsou tam použity žádné zažité předsudky o Asiatech,
je to prostě asijský Američan.
A na tom jsem se rád podílel.
Jsem dítě štěstěny.
Celý život jsem chtěl být animátorem. Tečka. Nic jiného.
Ale hrozně rád vyprávím příběhy.
A ten obláček bude stoupat.
Měl jsem nápad na krátký film, který mi odsouhlasili.
POLOJASNO
Tak jsem se dostal k režii.
Pak jsem natočil Hodného dinosaura
a teď Mezi živly.
MEZI ŽIVLY
To všechno díky tomu, že zbožňuju svou práci
a měl jsem štěstí na příležitosti.
K tomu filmu mě motivovala i cena,
kterou jsem dostal v Bronxu po Hodném dinosaurovi.
ULIČKA SLÁVY
Něco takového moje rodina nikdy nezažila.
Všichni se vyparádili, jak to jen šlo.
Tatínek si natupíroval vlasy.
Když jsem šel na pódium, otočil jsem se do hlediště,
kde vpředu seděla maminka, tatínek a bratr s manželkou.
Tatínek se snažil zachovat klid
a zhluboka dýchal, aby se nerozplakal.
Maminka měla po celé tváři rozmazanou řasenku, jak jí tekly slzy,
a já byl taky hodně dojatý.
„Ježíši,
kolik toho obětovali? Ale má to výsledky.“
Roztrhal jsem připravenou řeč a poděkoval jim.
Když jsem se vrátil z New Yorku, popisoval jsem lidem to předávání cen
a vztahy s rodiči i to, jaké kulturní šoky zažívá
první generace a jaké ta druhá a…
Skoro všichni řekli: „To je základ pro film.
O tom bude ten další, co natočíš.“
STANICE OHŇOV
Příští stanice, Město živlů.
Město živlů si bere inspiraci z mnoha měst,
od San Francisca přes Amsterdam až po Benátky.
Já jsem ale z New Yorku,
a proto mnoho míst ve filmu odkazuje právě na něj.
Hodně mě inspiroval Ellisův ostrov a Socha svobody,
ten symbol místa plného naděje, kde jsou všichni vítáni.
Spousta Američanů dodnes tvrdí, že pocházejí z Ellisova ostrova.
Byla to vlastně oslava celé podstaty naší země
a pro řadu skupin má nesmazatelné místo v historii.
PRVNÍ VLNA ŽIVLŮ DRUHÁ VLNA ŽIVLŮ
Značná část Američanů jsou imigranti,
děti imigrantů nebo další generace imigrantů,
ať už přišli dobrovolně nebo ne.
Přistěhovalci jsou pro každou kulturu novou krví,
která ji obohatí.
VYPALOVACÍ PEC
Bývají natěšení, ambiciózní,
kreativní.
GRILOVANÁ POLENA
Bývají nápadití.
TEKUTÝ PODPALOVAČ
Tuto zemi vždy tvořili lidé,
kteří přišli ze všech možných koutů světa.
Moje rodina pochází z jižní Itálie.
Narodila jsem se v Moskvě.
Maminka pochází z Finska.
- Z Koreje. - Z Číny.
Z Harlemu.
Její mamka je z Portorika a taťka z Dominikánské republiky.
Evropský mix.
Šest generací čehosi.
A právě díky tomu je New York tak jedinečný.
Vítejte ve Městě živlů. Připravte si prosím dokumenty.
Jména?
Výborně. A jak se to píše?
A co kdybych napsal Ohoř a Vatra?
SCHVÁLENO
Vítejte ve Městě živlů.
MĚSTO ŽIVLŮ
Mí rodiče přišli do Spojených států každý zvlášť.
Poznali se v jednom kostele v Bronxu.
Maminka byla hodně vysoká a tatínek dost malý.
Ale nějak dokázal, že na všech fotkách vypadá stejně vysoký jako maminka.
Maminka o něm nejdřív nechtěla ani slyšet,
ale jeho pověst ji nakonec přesvědčila.
Kněz jí řekl, že je pracovitý a že ji s ním čeká dobrý život.
Za pět týdnů po seznámení se vzali.
A hned devět měsíců po svatbě jsem se narodil.
Jako dítě jsem nedovedl ocenit, co pro ně znamenalo
přijít sem s holýma rukama a prosadit se v New Yorku,
hlavně v té době.
Život v New Yorku v 70. letech byl dost náročný.
Obyvatel New Yorku tehdy ubývalo.
Lidé se stěhovali na předměstí nebo mimo město.
Ti, kteří zůstali, se jen těžko protloukali.
Otec přišel do New Yorku se 150 dolary v kapse.
Neměl vůbec nic.
V 70. letech jste v New Yorku
zaplatili 75 dolarů na tři měsíce za ubytování v Harlemu.
Za těch zbylých 75 dolarů si pronajal vozík s hot dogy.
Ušetřil na večerku v severním Bronxu.
OVOCE A ZELENINA
Otevřít si večerku v Bronxu
v 70. letech znamenalo tvrdou dřinu.
POTRAVINY
V té době probíhaly rasové a etnické změny a ve vzduchu visela nenávist.
Občas na vás někdo hodil kámen,
jindy vás zase okradli s bouchačkou v ruce.
POTRAVINY
Ale v 70. letech stále přicházeli další imigranti,
protože tu bylo pořád mnohem lépe
než v jejich zemích původu.
New York byl pro ně nadějí i uprostřed finanční krize,
jakou jsme tu neměli dlouho předtím.
- Joseph? - Yousef.
Yousef? Těší mě.
Ten obchod kdysi vlastnil můj otec.
- A… - Už dávno.
Ano, už je to… pardon.
Byla to tatínkova první večerka, vybudoval ji z ničeho.
To je úžasné.
Tohle všechno postavil tatínek vlastníma rukama.
Moc se to tu nezměnilo.
Ale rozhodně to tu hezky dýchá novým životem.
Tatínek měl neskutečnou pracovní morálku, typickou pro imigranty.
OVOCE A ZELENINA
Vstával ráno, jel na trh v Hunts Point,
přivezl zboží.
Pracoval od čtyř nebo pěti ráno
do jedenácti večer, sedm dnů v týdnu.
Maminka byla tady za kasou.
Doprostřed obchodu postavili takovou dřevěnou bednu.
Snažili jsme se to ve filmu ukázat.
Dobrý den.
To místo je centrem dění, kde žijí hlavní postavy.
Uhlíkové oříšky.
Nejenže zde vyrostla Jiskra,
je to i komunitní místo a především je to otcův sen.
Který chce dát Jiskře, stejně jako můj otec nám, nový život.
RODINNÝ KRB
Ten krámek je snem naší rodiny.
A jednou bude tvůj.
Náš otec to všechno budoval pro mého bratra a pro mě.
A když jsem byl na střední škole,
nastal čas bavit se o tom, jak se naučit podnikat.
Jsem hrdý na to, že jednou převezmeš mé dílo.
„To může být tvá budoucnost.“
JISKŘIN KRB
Z jejich pohledu
bylo nepochopitelné, jak se může někdo uživit uměním.
Ve snaze mě ochránit mi to nedovolili.
Hlavní hrdinka se jmenuje Jiskra.
Dřevěné uhlíky pro velké jedlíky.
Je jí něco přes dvacet a je ohnivačka.
Je opravdu svědomitá dcera.
Má moc ráda své rodiče
a je jim vděčná za to, co pro ni obětovali.
Je ti něco?
Jsem jen unavený.
Pomůžu ti.
Ale nedovede se moc ovládat.
Ne.
Dejte mi jeden zdarma!
Tak to teda ne!
A to jí dělá v životě problémy.
Ale zároveň má docela jedinečné nadání.
A je to.
A někdo si toho všimne.
Oheň!
- Oheň! - Hej!
Jé, promiň!
Jsi nažhavená.
Cože?
Myslel jsem, že jsi v jednom ohni!
- Ne, tak to nemyslím. - Skončil jsi?
- Ano, prosím. - Tudy.
Vlhoš Vlna pochází z lepší společnosti.
Voda tvoří většinu Země, proto je vodáků nejvíc.
První je voda, následuje země,
po ní vzduch a poslední je oheň.
Pochází z nejvyšší vrstvy a nechápe, že svět někomu neleží u nohou.
Narodil jsem se tu a doma jsme žili jako v Koreji.
Ale škola byla americká.
Toto je tatínkův druhý obchod.
Nebyl jsem tu přes 20 let.
Na jednu stranu se tu nic nezměnilo a na druhou je to úplně jiné.
Když jsem vyrůstal, chtěl jsem být prostě Američan.
Tou dobou jsem se za svůj původ styděl,
protože se mi smáli, a to mi vadilo.
Trvalo mi dlouho pochopit, že mám dvě stránky,
že jsem Korejec a zároveň Američan.
Hrozně jsem chtěl zapadnout,
ale k vývoji člověka patří i to,
že když se asimilujete,
tak se ten stud za vlastní kulturu
začne pomalu měnit v hrdost.
IMIGRAČNÍ ODDĚLENÍ
Asimilace se přirovnává k tavícímu kotlíku,
ve kterém se z imigrantů stanou Američané.
A to často znamená změnit kulturu, v tomto případě ji doslova „vybělit“.
Předpokládá se, že člověk se asimiluje do nějaké americké podoby.
Včetně toho, že ta podoba se nemění.
Na New Yorku mám rád, že si tam každý udržuje svou kulturu.
MALÁ ITÁLIE
Že si drží to, co si přivezl ze své původní země.
Já ho vidím spíš jako salátovou mísu,
kde jsou smíchané různé druhy zeleniny,
než jako tavící kotlík, kde všechno ztratí svůj tvar
a roztaví se v homogenní hmotu.
Tatínek začínal s vozíkem na hot dogy.
Šetřil peníze a koupil si dům.
Zase šetřil. Koupil další dům a nakonec koupil polovinu tohoto bloku.
Určitě se mu splnil americký sen, ale taky si pamatuju,
jak jsme s tatínkem kontrolovali tyto obchody.
Lidi po nás házeli kameny
a křičeli: „Vraťte se do Číny!“
A my na ně: „My nejsme Číňani!“
Ticho!
Jo, super.
Sjedeme 102A a 104E, když přijdou na konec fronty, ano?
VIVISTERIE KVETOUCÍ SHOW PRO VŠECHNY
Dobré ráno. Kdepak jsi?
Můžeš, Carolyn.
A díky za to.
Hodně se mě dotýká…
ANIMÁTORKA
…ta xenofobie, co zažívá Jiskra se svým otcem.
Má ve filmu řadu podob
a pro mě jako pro někoho, kdo vyrostl v New Yorku, je to reálné,
protože podobné věci jsem zažil.
Třeba mi hodili do vlasů žvýkačku.
A tehdy mi to nedošlo, ale teď vím,
že tatínek byl bez sebe vzteky, když na nás lidi řvali.
Když se objeví projevy xenofobie, vždycky vás šokují.
Ve filmu je znázorněna tím,
že oheň a voda nemohou být spolu.
V jednu chvíli je řečeno, že svět si to takhle nepřeje.
ZÁKAZ VSTUPU OHNIVÁKŮM
Ochranka nejenže dělá svou práci,
nejenže představuje byrokracii toho města, ale natvrdo říká:
Vraťte se do Ohňové země!
Je ještě malá, a tak nechápe, co to znamená.
- Hořte si jinde! - Padejte!
Než se začne stydět,
začne jí v hlavě vrtat myšlenka:
„Oni nás tu asi nechtějí.“ Jo?
Jako dítě tomu nerozumíte.
Nevíte, že je to nenávist, že je to nevzdělanost.
Myslíte si, že to je prostě život.
- Ten pocit znám. - Jo.
- Vážím si tvé práce. - Jo.
- Díky. - Já děkuju tobě za důvěru.
A já tobě.
Ty ukázky xenofobie a rasismu nejsou pro film tak podstatné,
že bych je musel komunikovat.
Jsou to jen mé zážitky.
Ale hlavně je to jednoznačně příběh o lásce.
To je jeho podstata.
Ne. Vlhoši, nesmíme se dotýkat.
A ty temnější zážitky nám v jisté míře
daly nahlédnout do vlastností postav
a zjistit, co jim v životech chybí.
Mám pocit, že ten boj prohrávám.
A vidíme, jak láska umí zacelit to,
co postavám chybí.
Když jsem byl středoškolák,
tatínek našel obchod s výtvarnými potřebami a koupil ho.
VÝTVARNÉ POTŘEBY
Už nechtěl pracovat od šesti ráno do 11 do večera.
Ten obchod převzal můj bratr.
MAJITEL OBCHODU
Jako starší bratr jsem měl povinnost bít ho
a obecně mu dávat co proto.
Kdykoli jsme někam jeli, dostal nakládačku.
- Řekl bys… - Šlo ti to fakt dobře.
Protože mi rodiče zakázali uměleckou kariéru,
měl ten obchod připadnout mně.
V korejské kultuře přebírá zodpovědnost starší potomek.
Přesně tak.
A…
Ale pak jsem odjel do Kalifornie a do dneška jsem za to vděčný.
Ale pořád se cítím provinile.
Díky obchodu s uměleckými potřebami se otec seznámil s umělci,
kteří se tím dovedli uživit.
A začal se ptát: „Počkat, vy jste umělec?
A dá se tím vydělat? Ono to může fungovat?“
Myslím, že v tu chvíli to otec přijal.
A začal tlačit:
„Jestli to chceš opravdu dělat, dělej to pořádně.“
Moji rodiče neuměli dobře anglicky,
takže já s bratrem jsme fungovali jako spojky mezi kulturami.
Většině imigrantů se narodí děti zde.
Nesmírně rychle se naučí jazyk a fungují pro rodiče jako tlumočníci.
Jsou jakýmsi mostem do hlavního proudu.
Ať jsme šli nakupovat nebo do kina,
vždy bylo potřeba něco přeložit.
Nechápu, jak mohli kupovat domy a podepisovat smlouvy.
Je neskutečné, že se v tom dovedli vyznat.
Korejsky moc nemluvím, jsem na úrovni třetí třídy.
A tak dochází k nedorozuměním,
ale člověk nepřekládá jen jazyk, ale třeba i:
„Ne, mami. To bylo ironicky.“
Dost často jsme se hádali,
když jsem jako dítě mamince vysvětloval, co tady můžeme a nemůžeme dělat.
I bez znalosti jazyka
měl otec jistý šarm, který mu otevíral dveře.
Všechno nejlepší!
Jako dětem nám vždy říkal,
že se naučil anglicky díky Star Treku a Bonanze.
Byl ohromně společenský a…
I když neuměl něco správně vyslovit, mluvil tak, jako by to bylo správně.
Například místo „nukleární“ řekl „nikaragujský“.
Jo.
Takže řekl: „Nikaragujský reaktor“
A my: „Tati, nukleární.“
„No a co, zní to stejně.“
Jednou jsem přišel domů a on sledoval kanál ve španělštině.
Tak mu říkám: „Tati, to je ve španělštině.“
A on: „Fakt?“
Lže, jako když třískne.
- Tiskne. - To je fuk.
- Detaily ho nezajímaly. - Přesně.
Ve světě, který byl naruby, o detaily nešlo.
Vzal jsem si Korejku.
Když se poprvé setkala s mými rodiči,
mluvili úplně přirozeně.
Když jsem viděl, jak s nimi Heather mluví, jak se spolu smějí…
Mí rodiče se nesmáli.
Přišlo mi to hrozně bizarní,
řekl jsem Petrovi, že to musí vidět.
Nikdy mě nenapadlo, že máme takovou jazykovou bariéru,
dokud jsem neviděl, jak to vypadá bez ní.
Tam nahoře byla kancelář, kde jsme trávili čas po škole.
Byla tam malá televize s rozbitým reproduktorem.
Takže jsme sledovali animáky bez zvuku.
Tam se podle mě brácha naučil kreslit.
Dostali jsme velké bloky a kreslili jsme na ně z obou stran.
A jednoho dne jsme kreslili obyčejné panáčky.
A ti moji byli jednodušší, prostě obyčejní panáčci,
pár rovných čar, zatímco ty jeho…
To není pravda, byli dobří.
Ne. Ty jeho měly duši.
Vypadali, jako by tančili,
a i z hloupého panáčka vyzařovaly emoce a výraz.
A bylo jasné, že je to jiná liga.
Asi se tomu říká talent.
Celé dětství jsem otci pomáhal v obchodě.
- Vodáci. Bacha na ně. - Hej.
Jejda.
Můj první džob byla ochranka.
Co vyliješ, to zaplatíš!
Takže mým úkolem bylo hlásit: „Ten chlap něco ukradl!“
Tehdy jsme neměli kamery, takže jsme tam stáli a sledovali.
Taky jsme sledovali zrcadla.
K ničemu jsem tam pořádně nebyl.
Většinu času jsem si v uličkách hrál.
Když měl brácha kreslit, dával tomu 200 %. Makal do noci, nedělal nic jiného.
Ale jakmile byl v obchodě a měl pracovat,
někde se zašil a usnul.
Vtěsnal jsem se do půlmetrové mezery
na hromadu naskládaných paspart.
Máma tě v úkrytu našla a řekla:
„Co tady děláš?
Ty tady spíš a nepracuješ?“
Tady je to úplně stejné. Pane jo.
Vlezli jsme do lednice
a děsili zákazníky.
Někdo si bral mléko
a my jsme posunuli krabice až ke kraji, aby to nešlo…
Bojovali s ním a my jsme se chechtali.
Život byl jedna velká zábava.
V obchodě jsme prostě bydleli.
Dělali jsme tu úkoly,
jedli jsme oběd nebo si brali jídlo.
Tady někde mám ještě sušenky z 80. let,
tady, tady a tady.
Tady je značka Sara Lee, tady Hostess.
Tatínek byl hrdý, že se může pochlubit:
„Podívejte, jak se mí kluci vytáhli.“
Nejsme extra vysocí, ale on byl hodně malý,
tak říkával: „Jezte, ať vyrostete.“
Myslím, že nám to všechno dovoloval jíst, protože chtěl,
abychom vyrostli.
Takže gratuluji, tati. To se ti povedlo.
Nevím, jestli byla jen taková doba
a jak moc teď rodiče opečovávají a hlídají děti,
ale o nás se přes den nikdo nestaral.
Všude jsme jezdili na kole, i po rušných silnicích.
„Kam až dojedeme?“
Když jste zajeli do čtvrtí, kde jste předtím nebyli,
děti začaly křičet: „Sem nepatříte!“
- Přesně tak. - „Vypadněte!“
A my: „Je to i naše země, ale dobře, padáme.“
- To je fakt. - Jo.
Jezdili jsme oba na jednom kole.
Nikde nebyli rodiče.
Vypadalo to jako v Pánovi much ve městě, akorát tam nebyl Čuňas s brýlemi,
ale Ramón, co měl kolo s dlouhým sedlem.
Teď když mám děti, hrozně rád vzpomínám.
Když se procházím těmi obchody, vybavují se mi dávné vzpomínky.
Maminka vzala dřevěné palety, dala na ně karton
a my jsme tu hráli karty.
Tatínek byl v obchodě
a když neměl zákazníky, přišel za námi a rychle něco snědl.
S rodiči jsme jedli prostá jídla.
Jo.
Ty jo, to se mi vybavuje.
KALIFORNIE
Jestli tě to potěší,
- tak nebudu… - A potěšilo.
Phillipovi hodně dlužím.
Zamiloval jsem se do dívky, co není Korejka.
Poznali jsme se na výšce. Byla úžasná umělkyně.
Byl jsem ve druháku a ty v prváku.
Když jsem ji poprvé slyšel smát se, úplně mě to dostalo.
Hned jsem se do ní zamiloval.
Tehdy jsme se nemohli mít lépe.
Byla to dobrá éra.
Jo.
Babička na smrtelné posteli řekla: „Vezmi si Korejku.“
A pak zemřela.
- A… - „Svobodu!“
Slib mi jedno.
Vezmi si ohniváka.
Když to nebyla Korejka, nebyla dost dobrá.
Byli jsme pod tlakem.
Nádhera.
Jak dlouho jsme spolu chodili, než jsme se zasnoubili?
Tak sedm let?
Tak nějak.
Nikomu jsem o tobě neřekl.
Táta ji přijal s otevřenou náručí, ale mámě to trvalo.
Co je zač?
Láska nás držela pohromadě.
To bylo kýčovitý.
Naprosto kýčovitý.
Myslím, že pak obrátila, nebo ne?
Říkala mi, že se k tobě hodím…
Aha.
„Anna to umí s penězi, ty ne.“
- Protože… - To jo.
Ale trvalo jí dlouho, než dala najevo city.
Ale tvůj tatínek byl moc milý.
Dělával obrovskou mísu salátu jen pro mě.
Jo.
Jasně, protože my saláty nejíme.
To bylo od něj milé.
Jo, to mi chybí.
Vyfotím tě.
Rodiče mi nikdy neřekli, že mě mají rádi.
Ta slova nikdy nevyřkli.
Až později jsem pochopil, že neměli potřebu to říkat.
V Koreji se považuje to,
že se o sebe staráte, za to samé jako říct: „Mám tě rád.“
Tvoje maminka mi ráda kupovala kabáty.
Já vím. To byl její způsob, jak říct, že tě má ráda.
Nic tak osobního jsem nikdy nedělal.
Ten film je plný láskyplných gest.
ZAVŘENO
Je tam třeba nepříjemná chvíle z Jiskřina mládí,
kdy ji nepustili na stanici, aby se podívala na krásnou květinu.
Vlhoš vymyslí, jak ji Jiskře ukázat.
Je to od něj vůči Jiskře velice láskyplné gesto.
Mezi živly není jen milostný příběh chlapce a dívky ze světů ohně a vody.
Je zároveň o rodičích a dětech.
Moji rodiče mi dávali neustále najevo, že mě mají rádi.
Jejich péče znamenala říct: „Mám tě rád.“
Hodná holka.
Během natáčení jsem přišel o rodiče,
proto jsem jim film věnoval.
Je to mé gesto.
Pro mě to byl nejlepší způsob, jak jim říct: „Mám vás rád.“
Dva hot dogy, prosím.
Děkuji.
Na zdraví.
Jen si dvakrát kousnu.
Pořád tam cítím sušenky.
MEZI ŽIVLY
Nyní na DISNEY+
Konec