Šī diena ir pārāk dīvaina!
Mums steidzami jāizved jūs laukā.
Kur ir izeja?
Tur.
Stāt! Ne jau uz to pusi!
Vispirms dusmīga paviāna galva, tagad šaušalīgas lelles?
Es ienīstu aizliegto spārnu.
Zelta paviāna galva
Kāpēc tā ir tik nikna?
Un kāpēc ir tikai galva?
Un kas vainas tikai galvai?
Varbūt mēs varam to nomierināt.
Esmu lasījis par paņēmieniem, kā nomierināt savvaļas dzīvniekus.
Tad dari to!
Es mēģināšu. Bet jums jānovērš tās uzmanība, lai varu pieiet pietiekami tuvu.
Varbūt palīdzēs otrs pērtiķis.
Viss kārtībā, mans zeltītais draugs. Tikai mieru.
Izdodas.
Stenlij!
Ne gluži tā, kā iecerējām. Bet gaiss ir tīrs.
Ak nē. Mēs atstājām durvis vaļā.
Nu tā ir mājā.
Nāciet!
Mums sen tika piekodināts nepamest aizliegto spārnu.
Cik ilgi jūs tur jau esat?
Krietni pāri par simt gadiem.
Jūsu senčiem šķita, ka piesaistīsim pārāk lielu uzmanību.
Viņi nekļūdījās. Paskatieties uz mums.
Jā, tas ir prātīgi. Varbūt mums jāpadomā par…
Pilsētā ir jauni šerifi, un mēs jums pavēlam nākt laukā.
Pavēle ir pavēle.
Paldies. Man tas nozīmē daudz.
Kur tā varētu būt?
Tā varētu būt jebkur. Māja ir milzīga.
Tad ar ko sāksim?
Uz mana vecā pirātu kuģa…
Tu biji pirāts?
Ak debestiņ! Neļaujiet viņam sākt!
Parunāsim vēlāk.
Lai nu kā, ja mums bija bezbiļetnieks, mēs pārmeklējām klāju pēc klāja.
Vispirms ir jāpārliecinās, ka tas jau nav pārlēcis pār bortu.
Būtībā mums jāpārliecinās, ka galva nav pametusi māju.
Pat neatceros pēdējo redzēto saulrietu.
Neapjautu, cik ļoti man tā pietrūka.
Labi, ejam!
Tās bija pēdējās.
Labi, pirmais solis pabeigts. Durvis nav atvērtas. Logi nav izsisti.
Galva noteikti joprojām ir mājā.
Lieliski.
Otrais solis: jāapstaigā kajīte pēc kajītes,
pārbaudot katru kaktiņu un stūrīti, kur tā varētu slēpties.
Līdzīgi kā paslēpēs, ko spēlējam kopā ar tēti.
Tikai šoreiz mēs esam tie, kas meklē.
Un radījums, kas slēpjas, cenšas mūs saplosīt.
Metas vēls.
Lai aptvertu lielāku platību, sadalīsimies un visu izķemmēsim.
Bērni, jūs paliksiet ar mani. Mēs pārmeklēsim šo mājas pusi.
Un mēs varētu apstaigāt tās istabas.
Un kas tieši mums jādara, ja atradīsim to neticami bīstamo zvēru?
Mēs izdomāsim trešo soli.
Šajā istabā tās nav. Visi laukā!
Es tik sen neesmu bijis ārā, ka vairs neko nepazīstu.
Šie modernie verķi izskatās pēc spīdzināšanas ierīcēm.
Šis viss ir nieki.
Būtu tu redzējis to, kas mums bija uz kuģa.
Lerij! Tev nekas nekaiš?
Viss kārtībā. Nāc!
O! Pieņemu, ka tā devās uz to pusi.
Jā, palīdziet atbrīvot ceļu!
Lieliski. Aizbēga. Uz kurieni tā devās tagad?
Šķiet, es laikam zinu.
Elektrības sadales skapis.
Tā acīmredzot iznesās tam cauri.
Līdz rītam to salabot neizdosies.
Rādās, ka būs gara, tumša nakts.
Man tiešām nepatīk doma,
ka esam iesprostoti vienā mājā ar to radījumu.
Varbūt jāizsauc dzīvnieku ķērāji?
Viņi aizvāca traku vāveri no Debijas Kvadras bēniņiem.
Tas nebūtu labs variants.
Turklāt mums ļoti jāpiesargājas, kam par šo stāstām.
Pilnīgi pareizi. Jums jābūt uzmanīgiem.
Ir daudz negodīgu tipu, kurus ārkārtīgi interesētu
aizliegtā spārna saturs.
-Tad kā mēs noķersim Ilkni? -"Ilknis"? Tu izdomāji galvai vārdu?
Protams. Es izdomāju vārdu visam.
Pareizi, Spīdulīt?
Varbūt mēs varētu uztaisīt kaut kādu tīklu vai būri,
kur to ievilināt?
Žēl, ka netiek ražoti peļu slazdi nolādētām paviānu galvām.
Man radās ideja.
Stenlij, Lerij, nāciet man līdzi!
Pag, bet kā tad mēs?
Nekādā gadījumā. Ar to radījumu tur - tas ir pārāk bīstami.
Nu beidz!
Šeit jums būs drošāk. Tiklīdz aiziesim, aizbarikādējiet ieejas!
Tiks darīts.
Meklējiet vecu suņu būri - baltu ar melnu rokturi.
Nu, ko tu par to trijotni domā?
Man viņi patīk. Viņos ir degsme.
Jā, viņi šķiet citādi.
A. VANDERHŪVENS
Aleks, tu nekad neko neizmet.
Lūdzu, neesi miris!
Atradu!
Kā tu šādā brīdī vari domāt par ēdienu?
Mēs neesam ēduši kopš brokastīm.
Ir sajūta, ka brokastis bija pirms simt gadiem.
Mūsu dzīve kopš šī rīta ir pilnībā mainījusies.
Vispirms tētis pārvērtās par statuju, un tagad cita statuja ir atdzīvojusies.
Tur ir jābūt saistībai, vai ne?
Man galvā ir tāda putra, ka es tiešām vairs neko nesaprotu.
Man jau pietrūkst tēta.
Man arī.
Mēs viņu atkal redzēsim, vai ne?
Mēs taču izdomāsim, kā viņu atgūt?
Es ceru.
Manuprāt, ja lāsts būtu domāts, lai nogalinātu, tas būtu viņu nogalinājis.
Pārvēršana par akmeni vairāk atgādina sodu.
Tātad tu domā, ka viņš joprojām ir dzīvs?
Es pat negribu domāt par citu variantu.
Izklausās, ka viņš ir tādā kā cietumā.
It kā, jā.
Tad mums viņš no tā jāatbrīvo. Bet kā?
Īsti nezinu.
Bet es prātoju par to, ko tētis teica savā vēstījumā.
Ka mums jāizlabo tas, kas ar tiem priekšmetiem izdarīts.
Jā. Nesaprotu, ko viņš ar to domāja.
Arī es ne. Kā lai labo to, kas izdarīts ar dusmīgu paviāna galvu?
Bērni, ielaidiet!
Man patīk tā jaka, mamm.
Paldies.
Mēs dabūjām būri, kur to iesprostot. Tagad mums tikai tā tur jāievilina.
Vajadzēs ēsmu.
Vai tai garšo saldie čili čipsi ar rančo mērci?
Kas zina, kas tai garšo? Tā ir pērtiķa galva bez ķermeņa.
Kur mēs vispār ko tādu varētu noskaidrot?
Es zinu īsto vietu.
Labi, ka tā neizslēdza elektrību arī šeit.
Varbūt šie palīdzēs.
Kornēlija Vanderhūvena ekspedīciju žurnāli.
Šajā piezīmju un kricelējumu juceklī ir dokumenti par katru artefaktu šajā mājā.
"Bronzas kaklarota, Siāma, 1887. gads.
Inuītu valzirga ilkņa grebums, Aļaska, 1879. gads."
Tie pat nav hronoloģiskā secībā. It kā lappuses būtu izvēlētas nejauši.
Jā, Vanderhūvenu organizatorisko iemaņu trūkums
bija acīmredzams jau no paša sākuma.
Mēs ar Leriju gadiem ilgi cenšamies tos priekšmetus kataloģizēt.
Jā, vienkāršāk būtu žonglēt medūzas viesuļvētras laikā.
Ticiet man, esmu mēģinājis.
Ķersimies pie darba! Jāizburas cauri veselam kalnam.
Grāmatas.
Jā, grāmatas.
Atbilde ir tur iekšā, un mēs to atradīsim, strādājot komandā.
Es atgriezīšos augšstāvā un meklēšu to veco ilkņaino ģīmi.
Man jāatpūšas.
Nost no mana tēta, stulbais augs!
Zini, tas diemžēl atkal ataugs.
Šis nevaldāmais ērkšķu krūms vijas pa visu māju.
Es zinu. Ne velti šo sauc par Ērkšķakmens muižu.
Bet tas nenozīmē, ka tas drīkst augt ap manu tēti.
Vai tas ir smilšu pulkstenis?
Jā.
Kam tas skaita laiku?
Nu, es centos jūs nepārbiedēt, izstāstot visu uzreiz,
bet tas ir jūsu ģimenes lāsta laika skaitītājs.
Tiešām? Kā tas darbojas?
Tiklīdz viens ģimenes loceklis pievēršas akmenī,
smilšu pulkstenis apgriežas
un smiltis sāk birt par nākamo dzimtas pārstāvi.
Tātad smiltis, kas tagad krīt, skaita laiku Rasam?
Jā, un pēc Rasa…
Kā lai to aptur?
Neviens nezina.
Tieši to visi Vanderhūveni ir centušies izdomāt kopš paša sākuma.
Klau, tas, ka neviens to nav izdomājis, nenozīmē, ka tas nav iespējams.
Heirēka! Šķiet, es kaut ko atradu.
Paskatieties uz to veco fotogrāfiju! Vai tas nešķiet redzēts?
Izskatās pēc Ilkņa.
Varbūt viņš ir no turienes.
Ei! Labāk nāciet šurp! Kaut kas notiek.
Ko tā parikte dara?
Tā ir senā zvaniņu sistēma. Ar to izsauca kalpotājus uz citām telpām.
Nākotne.
Kaut kas to rausta no mūzikas istabas.
-Acīmredzot, tā ir tur. -Laiks izmēģināt slazdu.
Un šoreiz tu mūs neatstāsi.
Mēs esam komanda.
Labi.
Bet mēs tā arī neizdomājām, ko izmantot kā ēsmu.
Ko? Tie ir garšīgi.
Mīļā, iniciatīva laba, bet neesmu droša, ka tas radījums vispār ēd.
Tad varbūt varam to iebiedēt iekšā?
Šeit tās nav. Citādi šis to būtu pārbiedējis.
Kur vēl tā varētu būt?
Durvis bija ciet, un zvans tika raustīts no šīs istabas.
Varbūt tas ir saplīsis?
Tas strādā.
Tā ir citā istabā.
Iešu pārbaudīt, kurā.
Tā ir spēļu istabā.
Kad teikšu. Trīs. Divi…
Stop, tā ir deju zālē.
Pagaidiet, nu jau atpūtas istabā.
Kaut kas nav īsti pareizi.
Tā tikko no sporta zāles devās uz Pandoras istabu.
Lai pat nedomā aiztikt manas mantas.
Bet tās telpas ir divos dažādos stāvos, tas būtu neiespējami.
Ja vien…
Zvanu sistēmu veido kabeļi,
kas zem sienām savilkti caur istabām,
saplūstot šeit, virtuvē.
Paviāna galva nerausta zvaniņus no istabām.
Tā droši vien tos iezvana aiz sienām.
Kāpēc tā mums neuzbruka?
Sekojam galvai!
Skat, pēdas nospiedums. Ilkņa nospiedums? Ilkņpēdas nospiedums?
Vienalga. Tā devās turp.
Ja atdzīvosies arī kāds no šiem dzīvniekiem,
es šo māju pametīšu uz neatgriešanos.
Mēs nevaram ļaut tai atkal aizbēgt. Mums tā jāsagūsta. Tagad.
Izskatās, ka mums jāiet iekšā un pašiem tā jānoķer.
Izdarīsim to!
Jūs ne. Es. To izdarīšu es.
Bet mēs esam komanda, atceries?
Es jau teicu, ka tas ir pārāk bīstami.
Ir bīstamāk, ja to dara viens. Mamm, ļauj mums palīdzēt!
Neuztraucieties!
Es tikšu galā.
Nāc laukā, draudziņ!
Mēs zinām, ka esi šeit.
Mamm, viss kārtībā?
Mamm!
-Ko darīsim? -Nezinu.
Domā!
Par daudz domāšanas, par maz darīšanas. Mums jāripo.
Jāripo?
Jāripo.
Uzbrukumā!
Laba doma, puika. Divas galvas gudrākas nekā viena.
Tagad, kad esam to noķēruši, ko ar to darīsim?
Varbūt, ja to nomierināsim, tā atkal aizmigs.
Tai ir apnicis būt mierīgai, tā tiešām grib tikt prom.
Kāpēc? Kur tāda paviāna galva varētu doties?
Mājās.
Padomājiet!
Tā varēja man uzbrukt virtuvē, bet neuzbruka.
Tā visu laiku ir centusies aizbēgt.
Un uz kurieni jūs dotos pēc daudziem ieslodzījuma gadiem?
Mājās.
Šķiet, tu esi atklājis ko būtisku.
Tā šeit nav piederīga. Neviens no artefaktiem nav.
Tie visi tika atvesti no citām vietām.
Varbūt mums tā jānogādā atpakaļ tās īstajā templī.
Ja to izdarīsim, varbūt atcelsim lāstu.
Ja Kornēlijs radīja lāstu, rīkojoties nepareizi,
tad ir tikai loģiski, ka mēs to varētu labot, rīkojoties pareizi.
Izskatās, ka mums tā galva būs jāved atpakaļ uz Kongo.
Tulkojusi Aija Apse