Я вистояла проти бабуїнів, кам'яних ящірок, духів Ноппера-бо,
гінця, селкі й нашого предка-лиходія.
Але мені все одно не можна користуватися електроінструментами?
І в чому прикол?
Так я відчуваю, що хоч трохи дбаю про твою безпеку.
Не сперечайся зі мною.
Я знаю, як тобі неприємно, Пандоро.
У мене за плечима роки нерозсудливого життя,
а мені не можна хоч разочок метнути кинджал.
Я просто запропонував обрати хобі, в якому не так сильно
потрібна наявність кінцівок і м’язів
і не треба цілитися.
Це ж так небезпечно.
Ліхтарик у тебе, Рассе?
Тут дуже темно. Я не бачу сховища.
Гляньте.
Що ти знайшов? Щось цікаве?
Стіни вкриті шипшиною.
А червоні шипи бачиш?
Бачу. А ще бачу…
Стоп, що це?
ПРОКЛЯТТЯ!
АЦТЕКСЬКЕ КОЛЬЄ
Агов.
Бачиш, нема нікого. Принаймні живого.
Цього я й боюся.
Ти це побачив, Рассе?
Так. Хто це?
Це Аполло. Батько Алекса. Ваш дід.
І він тут не один. Дивіться.
Це Артемій, брат-близнюк Аполло. А решти я не знаю.
Це Алексів дід Ксеркс.
А це донька Корнеліуса Фрея, бідолашна.
Ну а його представляти не треба.
Сховище.
Так і знав, що комбінація зі спогаду Корнеліуса ще знадобиться.
Це і є головний артефакт? Куля для боулінгу?
Гляньте на виріз усередині.
Останній елемент – це пісочний годинник.
А й справді. Коло замкнулося. Кінець нашої подорожі вже близько.
Ліндо, не треба!
Стій! Ліндо!
О ні. Лінда.
Корнеліус таки знайшов скриньку,
але торкнувшись пісочного годинника, скам'янів, як і Лінда.
Але Алекс годинника не торкався, а теж скам'янів.
Моє логічне припущення таке: коли торкаєшся артефакту,
тебе проклинають, а коли його крадеш, проклинають і твій рід.
Тому шипшина й привела нас до цих артефактів.
Щоб зняти прокляття, яке активував Корнеліус.
Шипшина привела нас до скриньки, але її не можна торкатися? Не розумію.
Певно, ми щось пропустили.
Бінго. Ієрогліфи.
Треба їх перекласти.
«Складіть разом дві деталі й вивільніть велику силу.
Третя деталь — потужний щит».
Третя деталь?
Де, кажеш, ти це побачила?
Я допомагаю Алексові з дослідженням для книги.
Ясно.
Скай, маєш час поговорити в моєму кабінеті?
Авжеж. Іду за вами.
«Третя деталь»? Хтось бачить тут третю деталь?
Може, її сховав старий пронира? Найперше, чого вчаться
пірати, – «не ховати всі скарби в одному місці».
Навряд чи Корнеліус устиг щось сховати.
Бо скам'янів зразу, як торкнувся пісочного годинника.
А може, це як та скринька-головоломка, якою був одержимий Расс?
Я не був нею одержимий.
Ти любиш скриньки-головоломки.
Ти б з ними навіть одружив…
О ні! Я що, вже кам'янію?
-Навпаки, результат протилежний. -Гей.
Я за тебе непокоюся, Скай.
Іще кілька місяців тому ти була готова вийти сюди на роботу,
а тепер працюєш над Алексовою книгою?
Джорджіє, вибачте, що не передзвонила вам.
Тут, у музеї, я маю на тебе великі плани.
Якщо ти більше не зацікавлена, то так і скажи.
Ще і як зацікавлена.
Я була така зайнята дітьми, та й в Алекса жорсткі строки…
тож потрібні всі наявні ресурси. Але книга майже готова.
Добре, дорогенька. Тільки обов'язково скажи,
як треба буде поговорити про щось інше.
Дякую вам. Усе буде добре.
Я скоро з вами зв'яжуся.
Я не знайшов кольє з квіткою, але знайшов за ящиком оце.
Мапа зі спогаду Корнеліуса. Ось де вкрали скриньку.
Нам усе ще треба знайти кольє.
Ми скрізь шукали. Тут його нема.
І в записах про нього не згадується.
Стривайте. Я щось згадала.
Нікому не рухатись.
ЖАХЛИВІ СТРАХИ ХРОНІКИ МОТОРОШНОГО
«Хроніки моторошного»? Де ти їх узяла, Пандоро?
Я з восьми років на них підписана. Тато дозволив.
Авжеж, дозволив.
Ось. «Бруха Юкатанських джунглів».
У перекладі з іспанської це означає «відьма».
Це всі знають.
-Дай почитати. -Нема потреби. Глянь на малюнок.
Це ж кольє зі скриньки.
Надіюся, скринька – останній артефакт, тож відпочивайте.
Я маю до вас одне прохання.
Хоч вона й… не могли б ви…
Ми про неї подбаємо.
Ну все, ходімо, діти. Марджі чекає.
Скай, я повинна спитати про артефакти, які ми перевозимо.
Вони ж законні?
Ми давно дружимо, тож я скажу, як є.
Артефакти…
по-іншому й не скажеш… прокляті.
Але ж законні? Фух! Яке полегшення.
З прокляттям ми розберемося. А от федерали – то геть інша річ.
Серйозно? Ти не нажахана?
Навіть мені було важко в таке повірити, а йдеться ж про мою сім'ю.
Коли друзі чимось зі мною діляться, я їм вірю.
Отак просто.
Дякую за розуміння.
Пробач, що раніше тобі не розповіла.
Я розумію. Ти захищаєш сім'ю.
Але, Скай, ти теж мені сім'я, і я маю захищати тебе.
Для наступного малюнка поекспериментую зі стилем Відродження.
Я ще й гончарством цікавлюся.
Ларрі, ти навряд чи матимеш час на стільки нових хобі.
Сім'ї іноді буде потрібна наша поміч.
Змирися з реальністю, Стенлі.
Щойно вони знімуть прокляття і Алекс оживе,
сюди ніхто не приходитиме.
Ми станемо їм непотрібні, до вподоби це нам чи ні.
Мені це не до вподоби.
Я хочу, щоб моє життя мало мету. Якщо я не приношу користі, тоді що я?
-Воду взяли, харчі теж… -І мапу.
Продавець сказав, місцеві гіди не ходять цим маршрутом,
бо бояться відьми в лісі.
Тоді ми самі туди підемо.
Супер.
Діти, відчуваєте запах квітів? Це ж іпомея?
Схожа на квітку з кольє.
І тут їх багато.
Мабуть, ця стежка веде до будиночка з цукерок, як у «Гензелі й Ґретель».
Тобто в казці, де двоє дітей потрапили в пастку і їх ледь не з’їла відьма?
Так, але ж будуть цукерки.
От тобі й цукерки.
Що далі, мамо?
Я піду туди.
А ви чекайте на мій сигнал, добре?
-Яка краса. -Ого.
Цукерок ніде не бачите?
Вони мають бути десь тут.
Ану не чіпай!
Вітаю вас, мандрівники. Я Аня.
Ви ж… Я вас знаю.
Багато хто так думає
через мою гостинність.
Ви, мабуть, голодні. Ходімо їсти.
Вона археолог зі спогаду Корнеліуса.
-Вона відьма? -Вона схожа на ту жінку,
але ж то було сто років тому.
Усе нормально?
Пообідаєте зі мною?
Я наготувала і для дочки Далії, але вона трохи затримується.
А давно ви з дочкою тут живете?
У Мексиці? Так.
Спершу ми чимало переїжджали,
але роками жили на Юкатані.
Аню, на вас таке красиве кольє. Звідки воно?
Це довга історія.
На щастя, в мене повно часу її розповісти.
Колись давно я була студенткою кафедри археології
і захоплювалася ацтекськими артефактами.
У ті часи було важко щось дізнатися про стародавні цивілізації.
У які часи?
Колись давно. Не перебивай.
У групі я була єдина дівчина.
Мене ніхто не сприймав серйозно і не хотів спонсорувати мою експедицію,
поки якось я не познайомилася з одним таємничим колекціонером.
То був Корнеліус! Наш прапрапрадід.
Що?
Ви нащадки Корнеліуса Вандерговена?
Так, але краще б ми ними не були.
Нашу сім'ю прокляли через того монстра.
І через артефакт, до якого ви його привели: скриньку.
Скринька тлатоані? Вона у вас?
Я роками гадала, що з нею сталося.
Що ви про неї знаєте?
Я запропонувала провести до неї Корнеліуса, бо відчайдушно хотіла
зробити археологічну кар’єру.
Але під час подорожі в Мексику
пожаліла про своє рішення.
Скринька тлатоані
захистить мене від наслідків.
Мої пошуки не зазнають невдачі!
Скриньку створили для захисту великих лідерів від поразки.
Але я збагнула, що Корнеліус заслуговував долі, якої хотів уникнути.
Я розуміла, що повинна не дати йому нею скористатись, але як?
Він був настроєний її знайти.
На щастя, я знала, що доступ до скриньки
неможливий без третьої деталі: захисного елемента.
А Корнеліус цього не знав.
Підпаліть запал!
Я поставила собі за мету життя сховати скриньку тлатоані
від Корнеліуса й усіх тих, хто схоче зловжити її захистом.
Тому я сховалася в джунглях,
де незабаром дізналася, що це кольє має живильну силу.
Тому я й досі тут.
Кольє робить вас безсмертною?
Про це не скажу, але воно захистило мене від різних лих.
От що треба, щоб торкнутися пісочного годинника.
Аню, ходімо з нами й знімімо прокляття. Благаю вас.
Інакше наступними скам'яніють Расс і Пандора.
Скам'яніють? Авжеж, я допоможу.
Не можна розлучати рідних.
Чудово. Дякую. Наш літак за джунглями.
Не зараз. Уже стемніло.
Поспимо й полетимо вранці.
Не так і пізно. Сонце ще не зайшло.
Далія, певно, вже повернулася.
Познайомлю вас з нею вранці. Вона вам сподобається.
Треба щось придумати. Не можна лишатися тут на ніч.
Неприємно це казати, але поки вона не бачить, можна вкрасти в неї кольє.
Тоді ми будемо не кращі за Корнеліуса.
Якщо Ані потрібен час, ми повинні це поважати.
-Не спиш, Рассе? -Не сплю.
Я чую якийсь шепіт. А ти?
Це, мабуть, Аня чи її дочка.
Піду подивлюся, що там.
Стій, я з тобою.
Послухай, Рассе. Голос.
Це Аня. От бачиш? Ходімо назад.
Почекай. Вона з кимось розмовляє. Хочу побачити з ким.
Сонечко, так боляче бачити тебе тут геть саму.
Так, розумію.
Ти втомилася від незнайомців,
але ці діточки прекрасні.
-Дівчинка нагадує мені тебе. -Вибач. Алергія.
Ледь не попалися. Ходімо.
Що, не спиться?
Так. Зміна часових поясів.
Давайте покажу вам свій сад. Іпомеї ввечері особливо чарівні.
Та ми краще…
А ми швиденько. Ви такого ще не бачили.
Красиві, але нам треба спати.
Ні!
Що це…
Що я тобі казав про «Гензель і Ґретель»?
Діти!
Пандоро. Рассе. Де ви?
Рассе. Пандоро.
Аня? Це ви?
Ти, певно, Далія, дочка Ані?
Привіт. А я Скай і шукаю своїх дітей.
Скай. Чого не спите?
Де мої діти?
Пішли помилуватися моїми іпомеями.
Скоро повернуться. Так приємно приймати гостей.
Аню, часу на ігри немає.
Я не граюся в ігри.
Ваша сім'я відповідальна за прокляття, яке занапастило мою долю.
Найменше, що ви можете зробити, – побути з нами.
Ми з Рассом і Пандорою до прокляття ніяк не причетні.
Ми самі злі на те, що зробив Корнеліус.
Ми з вами на одному боці.
Слухай, Рассе. Це мама.
Скажіть, де мої діти!
Мамо! Ми тут! Мамо!
Я життя поклала на те, щоб захистити світ від скриньки тлатоані.
І де подяка?
Ми з Далією ховалися то в одних, то в інших джунглях,
бо люди мене бояться. Називають відьмою.
А якось уранці я прокинулась
і побачила Далію… отаку.
Співчуваю, Аню.
Якщо таке станеться з моїми дітьми, я буду у відчаї.
Викрадення скриньки запустило прокляття
для вашої та нашої сімей.
І в нас є шанс його зупинити, якщо ми…
Як ви смієте називати мене злодійкою після всього, що я пережила?
-Мамо! -Радійте, поки ви разом.
Вибач, що ми пішли.
Ох, мої дітки.
Пробачте, що вам довелося таке пережити.
Ми обов'язково щось придумаємо.
Це не нормально.
Ми так близько до зняття прокляття, що не можна здаватися!
Аню!
Вони нівечать мій сад.
Поводяться так, ніби я їх у темниці замкнула.
А тут же справжній рай,
на який аж ніяк не заслуговує сімейство Корнеліуса Вандерговена.
Вони скоро вгамуються,
і ти з ними подружишся.
Я це знаю.
О ні, тільки не мої іпомеї.
Зірвете ще хоч одну іпомею – сильно пошкодуєте.
Благаю, випустіть нас, Аню.
Ні, я не відпущу так просто сім'ю Корнеліуса Вандерговена.
Я хочу справедливості.
Ви вважаєте себе героїнею, та це не так.
Корнеліус ніколи б не знайшов скриньку
без вашої допомоги. Це я знаю напевне.
Дитино, ти нічого не знаєш.
Я була молода. І сповна розплатилася за ту помилку.
А тепер робите ще одну!
Тоді ви захищали світ від Корнеліуса.
Але його вже нема.
Скринька нам потрібна, тільки щоб урятувати тата.
Він ні в чому не винен, як і ваша дочка.
Якщо не відпустите нас, то лиходійкою будете ви.
А хто захистить світ від вас?
Не дивися так на мене.
Я лиш хотіла покарати Корнеліуса.
Я не знала, що його рід теж проклянуть.
Я б нізащо не лишила собі кольє, якби знала, що все буде так.
Нащо жити так довго, але без тебе?
Візьміть кольє.
Ви не мусите… Можете просто піти з нами.
Кольє мені більше не потрібне. Ти мала рацію.
Я намагалася не дати Корнеліусові забагато влади,
але натомість це зашкодило мені.
Урятуєте тата –
знищте скриньку тлатоані.
Своїми руками чи руками того, кому вона по праву належить.
Дякую, Аню.
Сьогодні повня, скористаймося цим.
Ви скажіть Алексові підготуватися, а я принесу пісочний годинник.
Зробимо.
Води налила. Тепер дари.
Тату!
Де ж він?
Він мав би вже відповісти. Щось не так.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова