- Hvorfor får jeg ikke bade? - Da kan bunyipen ta deg.
I Australias vannhull gjemmer et forferdelig monster seg.
Det er stort med skarpe tenner. Skjell og fjær.
Et beist satt sammen av deler fra mange dyr,
hvert av dem mer grusom enn det forrige.
Lyden det lager er avskyelig.
De som hører det blir kalde som is.
På mørke netter uten måne, som denne, streifer skapningen omkring.
Og derfor skal man aldri svømme alene om natten.
Gi deg, mamma. Bunyipen finnes ikke.
Tror du ikke? Nei vel.
Den livlige duften av naturen. Du har god utsikt til naturens grønne pryd.
Noe vi dessverre mangler i fløyen med begrenset adgang.
- Hva er dette? - En fuglemater. Men ingen fugl.
Vitsen med oppgaven er å vise hvordan folk påvirker naturen på en positiv måte.
Men jeg trenger fugler til det.
Jeg er familiens dyrehvisker. Det bør være enkelt.
Se bare hvordan jeg pyntet Lindas terrarium. Hun elsker det.
Alex sier det å mislykkes er en del av prosessen.
- Hva var det? - En fugl!
Det var bare et tidsspørsmål før en fugl kom.
Hva gjør den?
Røde øyne! Vi har sett det før. En fugl med en forbannelse.
Unnskyld meg.
Nå må jeg reparere hullet.
Løp!
Hva skjer?
Hvor skal den?
- Og hva er den lyden? - Fuglen reagerer på lyden av didgeridooen.
Som visstnok spiller seg selv.
Da må vi stoppe den.
- Prøv å stappe noe i den. - Hva da? Alt her er forbannet.
Stanleys vaskeutstyr i mellomrommet. Hjelp meg, Russ.
Jeg kribler. Hele kroppen vibrerer fra lyden av didgeridooen.
Kom, min fjærkledde venn. Jeg skal slippe deg ut.
Det er en avbrukket del av rosebusken her.
Didgeridooen må være fra Australia.
Det står at Cornelius fikk den av en kunsthandler i Queensland.
Forbannelsen er at den får fugler til å angripe.
Det forsto vi.
Jeg har sett det symbolet før blant urbefolkningens hulemalerier.
Det er symbolet for vann.
Hva er det sprøe fuglesymbolet?
Vet ikke, men det andre ser ut som en krokodille.
Jeg sender bilder til min venn Inala. Hun studerer urbefolkningens folklore.
- Gleder meg sykt til å dra til Australia. - Jeg også. Sykt, altså?
Jeg er 100 % klar til å bli med på dette svært farlige oppdraget.
- Er du? - Ikke vær redd. Jeg har med vesken min.
Er det lurt?
Jeg var ikke der da det sorte båndet angrep deg.
Denne gangen skal jeg beskytte deg.
Det er min plikt, som forvalter av fløyen og denne familien.
Du kan miste bevisstheten. Jeg må bli igjen og ta biologieksamen.
Man må utnytte systemet, bror.
Ms. Lee gir meg ekstra poeng på oppgaven til turen.
Jeg kan ikke dra. Jeg ligger langt etter med utstillingen.
Stanley ser ut som en gjenstand for andre, så lenge han ikke rører på seg.
Det klarer jeg.
Går det bra, Stanley?
Jeg kan ikke snakke. Jeg er bare en gjenstand.
- Greit. Stanley kan komme. - Takk! Du vil ikke angre på det.
Ikke bekymre deg. Jeg har forsterket foret i tilfelle fyllet faller ut.
Er det den vi skal returnere? Virker harmløs nok.
Det er denne vi skal returnere. Dette er noen du må få møte.
Dette er Stanley, vennen vår. Forvalteren av fløyen.
Du kan bevege deg nå.
Vær hilset.
Er jeg den eneste menneskevennen dere har?
Det å finne ut om fly og det faktisk å fly er to forskjellige ting.
Er vi snart framme?
- Hva skjer? - Det er bare litt turbulens.
Å nei!
- Seriøst? - Fugl!
Røde øyne! Røde øyne!
Jeg vil ikke skape panikk,
men om en av fuglene ender opp i motoren, kan flyet krasje.
Hvordan kan jeg ikke få panikk?
Hold fast.
Stanley!
- Går det bra der bak? - Bare bra. Bra flydd, Margie.
- Bra parkour-ferdigheter, Stanley. - Jeg øver på landingene.
Er alt i orden, Sky? Du virker fraværende.
Det går bra. Gleder meg til utstillingen.
Gjør du? Sargons trone er på vei hit nå.
- Det må være mye stress for deg. - Nei, det er ikke det.
Det har seg sånn at noen har brutt seg inn hjemme og stjålet ting.
- Jeg er bekymret for familien. - Så grusomt.
Dere har mange gjenstander som folk gjerne vil ha.
Jeg lurer på om det kan være forbundet med tyveriet her.
Det er det nok ikke.
Jeg sender en av våre sikkerhetsvakter til deg.
Vi tar vare på folkene våre her. Jeg skal snakke med ham nå.
Det er veldig langt å kjøre. Dette landet er større enn jeg trodde.
- Ok, gjenstand. Husk det. - Ingen lyd. Ingen bevegelse.
ANROP
Hei, kamerat. Velkommen til Australia.
Skulle gjerne vært der, men jeg er ved Blue Mountains. De er blå fordi...
Oljen fra eukalyptustreet blir spredd av vinden.
Du er enda mer nerdete enn jeg er.
- Dette er datteren min Pandora. - Hei, Inala. Kult smykke.
Takk, Pandora. I vår kultur blir man gitt et personlig totemdyr ved fødselen.
Et dyr man må beskytte og lære av. Dyret mitt er kenguruen,
et dyr som har en utrolig styrke, men også viser stor omsorg.
En imponerende leder som aldri gir opp.
Høres ut som noen jeg kjenner.
- Mottok du veibeskrivelsen? - Ja, vi er på vei til vannhullet nå.
Ifølge tegnene kan det være en Queensland-stamme.
Alle deres didgeridooer er laget av et eukalyptustre fra vannhullet.
Vi er framme.
Oi! Dette er et land med en enorm, storslått natur.
- Er hele verden like vakker? - På sin egen måte, ja.
Russ sørget også for å fortelle meg at Australia
er det landet med flest dødelige skapninger i verden.
- Noe som er så tøft! - Glasset er iallfall halvfullt hos deg.
- Hva gjør du? - Jeg føler en forbindelse med naturen.
Det jeg hører og føler.
Vannets bevegelse. Dyrenes lyder.
Det vibrerer gjennom kroppen min. Hører dere det ikke?
Nei, men jeg er ikke laget av tre.
Inala sa at alle didgeridooene er fra det treet. Et bra sted å starte.
Fantastiske eukalyptustre, vi kommer med en didgeridoo som er forbannet.
Ok. Jeg tar den ut av kassen.
Vær klar til å lukke den raskt i tilfelle vi blir angrepet.
- Det funker ikke. - Men vi tok den med hit.
- Det er visst ikke svaret på gåten. - Jeg kan kaste den i vannet.
Trekk tilbake!
- Hva var det? - Hold dere nær.
Hva er det?
Til bilen! Løp!
Hjelp!
Pandora!
Kom deg i bilen!
Pass deg!
Vi må stoppe lyden med en gang.
- Hvor er monsteret som ville ta Stanley? - Jeg ser ingenting pga. fuglene.
Har den! Ta på beltet!
Pappa!
Hjelp!
Det er spennende ute i felten.
Tyveriet av en kileskrifttavle fra et auksjonshus i området
skjer rett etter tyveriet av en annen tavle fra et museum i Rajasthan i India.
Jeg lurer på...
Her har pappa notert når han mistet bevisstheten.
NR. 57 - PÅ MUSEET
La meg se.
Å nei. Dette er ille.
Caparaz, Paxton-museets sikkerhetsvakt.
Jeg vet hvem du er. Georgia sa hun ville sende noen.
Jeg hører noen brøt seg inn. Får jeg ta en titt?
Det var som to merkelige dinosaurer som var klemt sammen.
Det du beskriver høres ut som en bunyip, men det kan ikke stemme.
Bunyipen er et fabelvesen.
Jeg kan forsikre deg om at det ikke var et fabelvesen.
Moren min fortalte historier rundt bålet da jeg var liten.
Jeg trodde historiene var for å holde barn unna vannet.
Men gjennom arbeidet har jeg lært om bunyipen.
Historien handler om hvordan alt i naturen er forbundet.
Den forteller om to venner, Monti og Jiemba.
De to vennene lagde en didgeridoo sammen.
Vannsymbolet representerte livets kilde. Dyrene var deres personlige totem.
Kasuaren, Montis fugl, er lojal mot gruppen sin, selv om den er i fare.
Krokodillen, Jiembas dyr, er en skapning med visdom, list og råskap.
Da Monti spilte, tiltrakk han seg vakre sangfugler,
noe stammen så som en velsignelse.
Da Jiemba spilte, kom krokodillene, noe som skapte frykt blant stammen.
Jiemba fikk beskjed om aldri å spille på instrumentet igjen.
Da ble Jiemba sint, for selv om krokodillene er fryktet,
er de en viktig del av naturens balanse.
Livets sirkel trenger både rovdyr og byttedyr.
Jiemba ville at Monti skulle oppleve det han følte, og forbannet didgeridooen.
Da Monti prøvde å spille, ble fuglene aggressive og angrep,
akkurat som Jiembas krokodiller.
Monti ble svært lei seg og nektet å snakke med Jiemba.
Det var ikke lenger noen balanse.
Jiemba skjønte hvor egoistisk han hadde vært og gråt så mye
at han lagde et vannhull som svelget hele ham.
Monti hoppet uti vannet for å redde vennen sin.
Da de kom opp fra vannet, var de forvandlet til en skapning
som representerte begge deres totem, en kasuar og en krokodille.
Bunyipen er et levende symbol på naturens forbindelser.
Vet du hvordan man hever forbannelsen?
For å heve forbannelsen må man ifølge historien spille bunyipens sang.
Til sammen representerer Montis og Jiembas sanger naturens harmoni, som de glemte.
Bra. Hvordan er den?
Som det meste av vår historie, har den dessverre gått tapt.
Lykke til. Jeg vil vite hvordan historien ender.
Det vil vi også. Takk, Inala.
Den melodien du spiller er den samme som du nynnet ved vannhullet.
Jeg har kjent vibrasjoner. Jeg vet det høres merkelig ut,
men vibrasjonene passer til lydene jeg hørte ved vannhullet.
De var en kombinasjon av fuglene, krokodillene og vannet.
Fuglene...
...krokodillen...
...og vannet.
Alle er malt på didgeridooen.
- Og alt det skapte bunyipen. - Virker som om du har funnet forbindelsen.
Jeg føler at didgeridooen og lydene jeg hører og føler
prøver å gi meg bunyipens sang. Sangen som forener, som Inala snakket om.
Hvis lydene er bunyipens sang, bør den kunne heve forbannelsen.
Vi må dra tilbake. Jeg skal spille det jeg hører på didgeridooen.
Pusteteknikken likner den på munnspillet. Det klarer jeg nok.
Det var alt.
Jeg så ingen tegn til innbrudd, men hun fulgte meg som en hauk hele tiden.
Det er mistenkelig.
Er dette den beste planen? Du vil ikke kunne beskytte deg selv, Stanley.
Det er en risiko jeg er villig til å ta.
Det er min plikt og noe jeg må gjøre alene.
- Du klarer det. - Til kamp.
Jeg fikser det.
Jeg tok feil. Det er faktisk ganske vanskelig.
Vi må stole på ham.
- Det holder! - Pandora!
Stopp, Pandora!
Jeg må gjøre det.
Det funker!
Det var bare helt utrolig!
Jeg tror naturens balanse er gjenopprettet.
- Forbannelsen er hevet. - Du var så modig, Stanley.
Bra. Noe for historiebøkene.
Muligens en sånn hendelse man skriver sanger om?
Det skal være sikkert.
Enda en gjenstand returnert.
Godt å ha deg hjemme. Var ikke det samme uten deg.
Det er godt å være hjemme. Men jeg er klar til å dra ut igjen om ca. 100 år.
Kom igjen. Har du ikke tusen spørsmål om Australia?
Vi må ta en prat oppe.
- Mistet pappa bevisstheten i Australia? - Nei, det gikk bra. Hvordan det?
Flere gjenstander er stjålet rundt omkring i verden.
Og?
Jeg tror pappa tar dem. Og jeg har bevis.
Hva i alle...
Jeg tar over nå, Alex.
Tekst: Tina Shortland