О ні. Тільки не знов.
Довго я був у відключці цього разу?
Скай.
Діти, ви вдома?
Здається, я знову відключився і... Що за...
Що це все означає?
Побережи сили. Тепер я тут головний.
Корнеліус?
Але не переживай, Александре, тебе скоро буде ліквідовано.
ПРОКЛЯТТЯ!
ТРОН САРҐОНА
Вочевидь, Корнеліус вижив у порожнечі,
а коли ми з татом тікали, зачепився за тата.
Ось як його дух увійшов у татове тіло.
Тато таки одержимий.
То все були витівки Корнеліуса, а не тата.
Треба їхати в музей і завадити Корнеліусові.
Ми не втратимо тата ще раз.
Генку, охоронятимеш закрите крило, поки нас не буде?
А я йому допоможу.
Мушу зізнатися: мені до вподоби небезпека.
Тому ми й дружимо.
Я ще розумію, чому Корнеліус вселився в тата,
але нащо йому глиняні таблички і якесь старе крісло?
За легендою, в стародавньому Вавилоні
жив могутній цар Сарґон Старший.
Він боявся смерті й шукав, як її обдурити.
Тому наказав придворному алхіміку
винайти спосіб, як йому прожити довше.
Алхімік збудував трон, який витягав дух з однієї людини
й поміщав його в тіло іншої.
Так Сарґон вийшов зі свого старого тіла і вселився в молодше й здоровіше.
Трон потрібен Корнеліусу, щоб провернути те саме з татом.
А що сталося з тим Сарґоном?
Без страху смерті Сарґон збожеволів від влади.
Починав безглузді війни.
Алхімік пошкодував, що посприяв Сарґоновій тиранії.
Він розумів, що не можна допустити, щоб Сарґон вселився в нове тіло.
Тому алхімік своїм чарівним посохом
розбив клинописну табличку, яка живила трон.
І по шматочку розіслав у різні куточки світу,
щоб ніхто більше не зміг знову використати трон.
Поки тато... тобто Корнеліус, їх не вкрав.
Треба просто ще раз розбити табличку. Це ж нескладно.
Складно. Табличка зачарована. І її так просто не зламати.
Потрібно щось таке, що подолає такі сильні чари.
Наприклад, посох алхіміка. Але де ми його знайдемо?
На наше щастя, він у сховищі музею Пакстона.
Прокинься, мій лазуритовий слуга, й відімкни двері.
Алекс? Як ти сюди зайшов?
Що ти робиш? Ні!
А що я роблю?
Тебе це не стосується.
Якщо все це в моїй голові...
може, ти й контролюєш моє тіло, але свідомість поки що контролюю я.
Хоч як ти старайся,
фізичний світ тепер для тебе закритий.
А незабаром перестане існувати й психічний.
Тебе не стане.
Це ми ще побачимо.
Нащо ти це робиш?
Якщо в цьому житті чогось хочеш, треба це брати.
Трон діє!
Охорона, захистіть мене під час переходу.
Знищуйте кожного, хто намагатиметься втрутитися.
Що це?
Ти такий боягуз, Корнеліусе, що сам зі мною битися боїшся?
Послав охорону зробити за тебе брудну роботу?
При використанні трон сам надає захист,
щоб процес переходу ніхто не перервав.
А що ти хочеш зробити зі мною?
У цьому тілі є місце тільки для одного з нас.
Коли пройдеш крізь врата Сарґона, ти перестанеш існувати.
І я назавжди займу твоє місце.
Це мотоцикл Марджі?
Двері незамкнені. Це погано.
Сховище вниз по сходах до підвалу.
Ви знаєте, що робити. Ось моє посвідчення особи для доступу.
Ми знайдемо посох алхіміка або загинемо у спробі.
Остання фраза була явно зайва.
Прекрасно. Знову Вандерговени.
Капараз?
- Приємна картина. - Що сталося?
Ваш тато стався.
Скарабей, якого вкрала ваша мама, перегриз проводи й відімкнув двері.
Я не крала скарабея.
Ось як Корнеліус усе провернув.
Жерун перегризав замки
в музеях, з яких він покрав клинописні таблички.
І камери.
Тому його ніхто й не бачив.
Що коїться з вашою сімейкою?
Тато останнім часом сам не свій.
Ти вільний.
Так, я прошу забагато, але нам потрібна твоя допомога, щоб спинити Алекса.
Ви біжіть. А я наздожену.
Директорко Сніткер, у музеї надзвичайна ситуація.
О ні.
Він почав перехід.
Бігом, завадимо йому.
Чекай!
Не відчиняються.
А ти помахав ним? Може, спрацює, якщо помахати?
Авжеж, помахав,
але я в житті не бачив такого ключа.
Як же нам тоді потрапити у сховище?
Не так швидко, шкідник.
Ларрі, нам зараз не до ловлі жуків.
Треба потрапити у сховище.
Це ми й зробимо.
Геніальна ідея.
Класична морська стратегія: використати проти ворога його ж зброю.
Що тут діється?
Ми збираємося битися з про́клятою охороною
зі стародавнього Вавилону.
Ситуація вкрай серйозна.
Е ні!
Ніякої користі.
Забудь про нього.
У нас тут серйозніша біда.
Не розумію. Як ти й досі живий?
Такі розумні, як я, не вмирають.
Ти вижив у порожнечі.
Я пробув там понад сто років,
плануючи втечу й шукаючи звідти вихід.
Мені була потрібна лиш посудина.
Я знав, що після повернення щось відчув.
Алексе.
Ти в порядку?
Ні.
Але це не вкладається в голові.
Ти не міг знати про трон Сарґона.
Поки я був у порожнечі, я розробив тисячі планів. Часу було вдосталь.
Трон Сарґона був лише одним з них.
Та коли я побачив, що твоя дружина везе його в музей Пакстона,
я скористався нагодою.
Ви йдіть, а я дещо роздивлюся.
Це через тебе я відключався.
Я втрачав не свідомість, а контроль.
Спершу я довго не міг заволодіти твоєю свідомістю,
бо мене глушила шипшина.
Довелося послабити її силу.
Що слабші ставали ви з шипшиною, то сильніший ставав я,
і надовше міг заволодівати твоєю свідомістю.
Коли я з'ясував, де зберігаються таблички,
то запустив скарабея, щоб він оживив артефакти.
Так я потрапляв у місця,
де зберігалися таблички.
Джайпур, Індія.
Зі Стамбула найлегше орендувати яхту.
Або ж міг усіх відіслати
і спокійно роздобути табличку.
Хоч іноді це вимагало...
- скажімо так, акторської гри. - Куди йти?
Хто ти? І що зробив з моїми друзями?
Але мені постійно заважала твоя вперта сімейка.
Тож довелося вжити
- радикальних заходів, щоб їм завадити. - Як тобі такий факт?
Рассе, щось мені зле.
Навіть ваша подруга-пілот ледь не зламала мої плани,
коли знайшла в літаку мою схованку.
Алексе. Ти тут?
Здоров, Марджі. Як життя?
Нарешті я достатньо зміцнів, щоб надовше заволодіти твоєю свідомістю
і завершити цю виснажливу подорож.
Мушу сказати, було доволі непросто скласти докупи всі клаптики,
та, на щастя, я люблю пазли.
Усе сказав?
Так. А тепер твоя черга.
Навхрест!
Круто. Як ти знала, що вони так легко розсипаються?
Я не знала, а тепер знаю.
Ану геть від моїх друзів.
Марджі, ти так вчасно.
Я ледве встигла. Алекс украв малого «Руфуса».
Добре, що на ньому є трекер.
Де він? Я маю до нього розмову.
Онде, але то не зовсім він. Він одержимий.
Це багато що пояснює.
О ні. Готуймося до другого раунду.
Ні.
Я сказав рідним, що більше ніколи їх не покину.
Не давай обіцянок, яких не зможеш виконати.
Не дайте йому втекти, телепні!
Свідомість усе ще моя, і я так легко її не віддам.
Ну, тоді тримайся, Александре.
Не тільки ти вмієш підлаштовувати під себе середовище.
Ми тільки у твоїй голові,
але закрите крило побудував я.
І я тут головний.
Ти мене не здолаєш. У мене є щось сильніше, ніж у тебе.
І що ж це таке?
Люди, за яких варто боротися.
Що довше ти мені опираєшся, то в більшій небезпеці твоя сім'я.
Що?
А ти не знав? Як чарівно.
Давай я тобі покажу.
Відклич охорону.
Спинишся ти – спиняться вони.
Добре. Ти переміг. Тільки поклянися, що мої рідні не постраждають.
ВАВИЛОНСЬКИЙ ПОСОХ
Он він! Підсади мене.
Це і є чарівна палиця?
Мабуть, так.
Несімо посох нагору й зупинімо перехід.
Ларрі!
Я тебе не боюся.
Думаєш, якщо в тебе є спис і ти з піску,
то можеш нами командувати?
Тоді подумай ще раз.
Друже.
Паркур!
Гарно ти стрибав.
Приємно, коли тяжкий труд нарешті приносить плоди.
І я освоїв приземлення.
Бігом, несімо посох нагору.
Щоразу, як я долаю охоронця, він відроджується.
Знаю. Треба протриматися ще трохи.
Невже тобі байдуже до людей, яких ти скривдив,
збираючи свою колекцію артефактів?
А чого було б інакше? Я хотів те, що належало їм, а тепер вони мертві.
У моїй свідомості вони не мертві, й вони страждають.
Тепер я за головного.
Пора раз і назавжди покінчити з прокляттям Корнеліуса.
Це Корнеліус. Він виходить з тата!
Якщо я впаду, то й ти теж.
Це тіло не дістанеться ні мені, ні тобі.
Дух Корнеліуса виходить!
Витягни мене, або я потягну тебе за собою!
Він тягне за собою тата.
Дивіться, хто знайшов посох!
Молодці. Давайте сюди.
Прокляття!
Це ти, тату?
«Рахат-лукум», правильно?
Так, це тато.
Джорджіє, і давно ви там стоїте?
Це правда. Усі легенди про трон правдиві.
Мабуть, ви викличете поліцію.
І захочете забрати скарабея.
Краще ми владнаємо все самі, без сторонніх.
Та й навряд чи мені хтось повірить.
Мабуть, приємно крутитися по дому, мов той крендель.
Не брехатиму, доволі приємно.
Тепер, коли Корнеліуса нарешті нема...
Надіюся, тепер назавжди.
Ми й далі повертатимемо на місця артефакти?
Авжеж. Ми повинні переписати сімейну спадщину.
А друзів з собою візьмете?
Якщо я попрошу, то візьмемо.
Коли вилітаємо, щоб повернути браслет?
Лишімо це на завтра. А зараз я хочу по-нормальному поснідати з сім'єю.
Нормальність переоцінюють.
А ви теж полетите?
Ні. Нам треба поприбирати внизу.
І я радо повідомляю, що шипшина добре відростає.
І все завдяки Генкові. Він природжений садівник.
Ховайтеся.
Та ну, мамо, ми вже переросли гру в хованки.
Ви нас нізащо не знайдете.
Тепер ми знаємо найкращі схованки.
Ходімо їх шукати... разом.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова