O să fie o zi minunată, iubita mea.
CA APA PENTRU CIOCOLATĂ
Fac ce trebuie, nu-i aşa?
Dacă vine din inima ta,
atunci faci ce trebuie.
Grace o să-ţi spună când să aduci verighetele.
- Bine? - Da, tată.
Foarte bine.
Tata a zis că o să-mi spui tu când să duc verighetele.
- Foarte bine. - Dar de unde o să ştiu...
Îţi spun eu când, nu-ţi face griji.
Vine mireasa!
- Arăt bine? - Parcă e o prinţesă!
Mulţumesc, Delfino.
Mulţumesc.
Mă ajuţi, Delfino?
Mulţumesc.
Bine aţi venit, fraţii mei.
Fie ca binecuvântarea Domnului Atotputernic
să pogoare asupra voastră.
Domnul a zis:
"Nu e bine ca bărbatul să fie singur.
"Îi voi da pe cineva potrivit să-i ţină companie."
Nu te cununi acum, cu această femeie,
dintr-o dorinţă impură,
ci cu cele mai bune intenţii.
Dumnezeule Atotputernic,
dă-ne îndurarea Ta
şi lasă-ne să ajungem împreună în Împărăţia Ta,
toţi în acelaşi timp.
Acesta e cuvântul Domnului.
- Slăvit fii, Doamne. - Slăvit fii, Doamne.
Să ne ridicăm.
Ne aflăm aici, în faţa altarului,
pentru ca Domnul să garanteze, cu gloria Sa infinită,
vrerea voastră de a intra în această cununie.
Staţi faţă în faţă.
Priviţi-vă în ochi.
Acum, vă întreb:
vă aflaţi aici
fără nicio presiune,
de bunăvoie şi nesiliţi de nimeni?
Da, părinte.
De bunăvoie.
Şi sunteţi hotărâţi să vă iubiţi şi să vă respectaţi reciproc
şi să trăiţi în sfânta cununie tot restul vieţii voastre?
Sunteţi hotărâţi să vă iubiţi şi să vă respectaţi reciproc
şi să trăiţi în sfânta cununie tot restul vieţii voastre?
Iartă-mă.
Nu pot.
Nu...
Ce s-a întâmplat?
Pedro!
- Ai grijă, domnişoară. - Mulţumesc, Delfino.
Tita!
Unde e?
- Ce s-a întâmplat? - Tita!
Rosaura!
Tu ai ştiut, nu-i aşa?
Tu i-ai spus să plece, nu-i aşa?
- Eu nu... Linişteşte-te... - Ce ai făcut? Dă-mi drumul!
Rosaura, te rog, trebuie să te calmezi!
Te-ai întors.
Rosaura...
Ce s-a întâmplat? Unde ai plecat?
Trebuie să stăm de vorbă.
Nu...
N-o spune. Nu vreau să te aud.
Plec cu Tita.
Nu putem continua să trăim astfel.
Nu. Asta nu se va întâmpla.
Nu crezi că am suferit amândoi destul?
Dacă n-ai fi acceptat învoiala cu mama, n-ar suferi nimeni.
Eu n-am înşelat pe nimeni!
M-am măritat cu tine pentru că te iubeam!
Eu n-am să te iubesc niciodată.
Ştiu.
Ştiu asta.
Nu-mi pasă.
Fie că vrei, fie că nu, o să rămân lângă tine până mor.
Mai avem timp.
Ai putea fi şi tu fericită.
N-o să fiu niciodată fericită.
Şi n-o să vă las niciodată pe voi să fiţi fericiţi.
Dacă pleci din casa asta, n-ai s-o mai vezi niciodată pe Esperanza.
Ai pierdut deja un fiu.
Vrei s-o pierzi şi pe ea?
Plecaţi? Şi unde veţi locui?
În clipa asta, nu ştiu nimic.
Contează doar că am făcut ce trebuia.
Ştiam că nu eşti sigură.
Mi-a luat prea mult timp să mă hotărăsc.
Datoria ta era să te măriţi cu doctorul! E tot ce trebuia să faci!
"Datorie, tradiţie, bunele obiceiuri". Vorbeşti exact ca mama.
Nimic din toate astea nu contează. Când o să-ţi dai seama?
Nu da în ea!
Dacă era mama aici, nimic din toate astea nu s-ar fi întâmplat.
Ai fi ascultat de ea!
Ea ne-a minţit. A fost silită să se mărite.
Iubea un alt bărbat.
Nu e adevărat.
Cam atât despre "bunele obiceiuri".
Minţi. Sunteţi amândouă nebune.
Încerci doar să-mi faci rău. Toată viaţa ai fost împotriva mea!
Ţie nu-ţi pasă decât să faci impresie bună!
Nu ţi-a păsat niciodată de noi!
Căraţi-vă naibii din casa mea, odată pentru totdeauna!
Când tu şi Pedro vă hotărâţi ce faceţi, îmi spui.
Ai grijă de tine.
Te iubesc.
Dacă Juan nu apare, îl apuc de urechi şi-l aduc la tine!
De boaşe să-l aduci!
John...
Ce faci aici?
Am venit să-mi iau la revedere.
Asta e pentru tine.
Era darul tău de nuntă.
Cu toţii avem o cutiuţă de chibrituri în noi.
Tot ce trebuie să facem e să găsim un detonator.
Şi legenda mai spune ceva.
Trebuie să fim prudenţi
şi să aprindem doar câte un chibrit, pe rând.
Pentru că, dacă emoţia e prea intensă
şi se aprind toate chibriturile odată, flacăra va arde veşnic.
N-am vrut să te rănesc.
Ştiu.
Dacă vrei explicaţii, n-o să-ţi dau niciuna. Cel puţin nu azi.
Nu.
Nu mai pot să stau fără voi.
- Acum e fiul tău? - Sunt un nemernic.
Un nemernic.
Iartă-mă.
Şi ce altceva?
Nu m-ai înşelat.
Am încredere în tine, Gertrudis.
Şi mai ce?
Ce mai ai de spus?
Am fost copleşit de gelozie.
Am fost un nenorocit. Mi-am făcut sânge rău fiindcă am crezut că...
te-ai iubit cu altul.
Şi mai ce?
Iartă-mă.
Mi-e foarte dor de tine.
Iartă-mă.
Gertrudis...
Vii sau stai să te uiţi?
Îl culci tu?
Ce vrei?
Eu n-o să mai am copii.
Esperanza va rămâne lângă mine până mor.
Nu-ţi dai seama cât de mult rău ne-a făcut tradiţia asta?
E tot ce am.
Esperanza are dreptul să-şi trăiască viaţa aşa cum îşi doreşte.
Sunt dispusă să accept asta.
Dar atunci nu-i lua tatăl de lângă ea.
Pleacă departe şi nu te mai întoarce.
Mi-a fost dor de tine.
Mie mi-a fost şi mai dor.
Păstreaz-o la loc sigur.
Într-o bună zi, Josecito al nostru o va vedea.
Da.
Trebuie să mă duc înapoi.
Sunt sigură că mai există şi alt mod de a schimba lucrurile.
Voiai să lupţi ca mine. Ce s-a întâmplat?
Acum avem un copil.
Aşa este.
Dar nu-mi pot abandona oamenii.
Nu pot să dispar fără o vorbă.
- Nu sunt un dezertor. - Sigur că nu.
Ştiu că nu eşti.
Dar José are nevoie de tine.
Atunci să mergem.
Tu nu vrei să renunţi la ideile tale şi nici eu, la ale mele.
Nu am de ales.
Tu ce-ţi doreşti?
Vreau să ai grijă de tine.
O să vin după voi.
Jur.
Aici erai.
Eşti gata?
Da.
Ce s-a întâmplat?
A fost o zi foarte lungă.
A fost minunată.
Noapte bună.
"Pedro,
"scriu această scrisoare
"pentru că nu am curajul să-mi iau rămas-bun privind în ochii tăi.
"Am acceptat o învoială cu Rosaura
"şi plec pentru totdeauna.
"Dacă rămânem împreună,
"aici sau în altă parte,
"Rosaura n-o să-ţi mai permită s-o vezi pe Esperanza.
"Şi, mai rău,
"o va condamna la aceeaşi absurdă tradiţie care mi-a distrus viaţa.
"Nu voi lăsa să se întâmple asta.
"Această tradiţie va muri odată cu mine.
"Ai grijă de Esperanza. Eu voi avea grijă de ea în timpul verilor.
"Sunt sigură că
"şi tu şi eu
"o vom ajuta să devină o femeie liberă.
"Astăzi, renunţ la fericirea mea
"pentru ca Esperanza să aibă parte de fericirea ei.
"Renunţ, însă, şi la tine
"şi mă duc să-mi caut libertatea.
"Te rog
"să nu te îndoieşti niciodată de iubirea mea.
"Am învăţat, de copii, să ne iubim de la distanţă.
"Şi cred că va fi mai bine pentru toţi ca lucrurile să rămână aşa.
"La revedere, Pedro."
Ziua aceea a schimbat pentru totdeauna viaţa femeilor De la Garza.
În timp ce Tita se lupta cu revoluţia ei interioară,
rebelii, deşi din zi în zi mai slăbiţi, luptau şi ei.
- Gertrudis! Vine un călăreţ! - Cine e?
- Ajută-mă. - Dă-mi-l mie.
Mă ocup eu de el. Fugi!
Anii au trecut şi Rosaura s-a ţinut de cuvânt.
A dus-o pe Esperanza la Tita în fiecare vară.
Ai grijă.
- Bună, Esperanza! - Bună, mătuşă Tita!
Intră. Vrei să te ajut?
Şi Tita a respectat învoiala.
Nu s-a mai întors să-l caute pe Pedro.
În schimb, a văzut-o pe Esperanza crescând.
Odată cu trecerea timpului,
Tita a găsit liniştea la care tânjise atât.
Ducea o viaţă liniştită,
între tricotat, gătit
şi următoarea ocazie de a petrece un timp cu Esperanza.
Şi, la fel cum făcuse Nacha cu ea,
Tita a învăţat-o pe Esperanza toate secretele bucătăriei.
Şi această plantă cu miros deosebit e...
E o plantă...
E mentă!
Exact, mentă!
Taie felii mai subţiri. Se vor pătrunde mai uşor.
Pedro n-a mai fost niciodată în termeni intimi cu Rosaura.
A fost un tată exemplar.
S-a devotat trup şi suflet fiicei sale
şi luptei pentru drepturile celor defavorizaţi.
Ca proprietar de pământ, a promovat crearea de legi
pentru îmbunătăţirea condiţiilor de muncă în toată ţara.
- Să ajungi cu bine, draga mea. - Mulţumesc, mătuşă.
Să te întorci curând!
Şi anii au continuat să treacă.
Îmi închipui că, în tot acest timp,
Tita şi Pedro n-au încetat să se gândească unul la altul.
În sufletul lor ştiau că să rămână departe unul de celălalt
era cel mai bine pentru toată lumea.
Şi Esperanza?
Unde e fiica mea?
Nu ştiu.
Esperanza!
- Avem invitaţi. - Vin, mamă.
- La revedere, Alex. - La revedere.
La revedere, doamnă.
Ce făceai cu fiul doctorului Brown?
Nu cred că o tânără ar trebui să se poarte aşa.
În plus, nu mă simt bine. Am nevoie să ai grijă de mine.
Durerile Rosaurei se înrăutăţeau.
Faptul că Pedro o respinsese,
dorinţa ei secretă de a o împiedica pe Esperanza să găsească dragostea
şi toată amărăciunea pe care o păstrase în inimă
au făcut-o să putrezească pe dinăuntru, puţin câte puţin.
Mamă!
Ce s-a întâmplat, mamă? Mamă!
Mămico...
E moartă...
După moartea Rosaurei, Esperanza o rugă pe Tita
s-o ajute să gătească pentru un mare eveniment apropiat.
Tita acceptă pentru că ştia că Pedro va fi cu treburi, în oraş.
Întoarcerea la fermă i-a amintit Titei de clipe foarte grele.
I-a trezit însă şi amintiri frumoase, care stătuseră adormite mulţi ani.
În ziua aceea, au gătit ardei în sos de nucă,
felul cu care
se sărbătoreşte, în mod tradiţional, independenţa Mexicului.
Se spune că, dacă ardeii sunt gătiţi aşa cum se cuvine,
pot incendia sufletul aceluia care-i gustă.
Faptul că a pregătit acest fel cu Esperanza,
în bucătăria în care se născuse,
în care crescuse şi învăţase atâtea lucruri,
o mişcă pe Tita foarte profund.
Astfel, simţi cum creşte în ea un intensă senzaţie de libertate.
Şi, din nou, aceasta impregnă toată mâncarea pe care o atinse.
ARDEI ÎN SOS DE NUCĂ
Tată! Vreau să te prezint unor prieteni.
- Vino. - Bine.
Ce mai faci?
- El este Beto. - Bună ziua.
- Bună! - Şi soţia lui.
Bună ziua!
Îi mulţumesc vieţii
că ne-a încrucişat cărările, acum multă vreme.
Azi, vreau să închin paharul
în cinstea ta,
frumoasa mea Esperanza.
Şi pentru voi toţi! Noroc!
- Noroc! - Vreau şi eu să spun ceva!
Înainte să începem să mâncăm.
Asta dacă...
nu mă copleşeşte emoţia.
Vreau să le mulţumesc tatălui meu,
mamei mele,
dragului meu socru
şi ţie, Alex,
că m-ai făcut cea mai fericită femeie din lume.
Vreau, de asemenea,
să-i mulţumesc unui om minunat.
Care m-a învăţat şi mi-a arătat
că pot să realizez orice-mi propun.
Că nu există limite
şi că libertatea nu e un dar.
Ci un lucru pentru care trebuie să lupţi în fiecare zi.
Ştiu că mă aflu azi aici
datorită ţie,
Tita.
Sunt foarte fericită că te am aproape.
Ca să fiu sinceră,
mi-ai fost mai mult decât o mamă.
Noroc!
- Noroc. - Bravo!
Fiule...
Bravo!
- Cine e? - N-am idee.
- Tu i-ai invitat? - Nu e Josecito?
E mătuşa Gertrudis.
E mătuşa mea!
Sora mea!
Sunteţi frumoase, toate! Fina!
Bună!
- Îmi pare bine. Eu sunt Tita. - Mă bucur să te cunosc.
José, te-ai făcut atât de mare!
Ce mă bucur să te cunosc, în sfârşit!
Vino să-mi cunoşti familia.
Mulţumesc frumos.
Mâncarea asta e delicioasă!
Totul e atât de fraged!
Nu, e Tita de la Garza!
Cât ai clipi din ochi,
ardeii au dispărut de pe tăvi.
Invitaţii i-au gustat cu plăcere.
Şi, în acest timp, unul câte unul,
şi-au permis să trăiască sentimentul de libertate
cu care Tita gătise acest fel.
- Leo! - Da, domnule?
- Mai cântă ceva! - Bine!
Bravo!
Fiule!
A trebuit să treacă douăzeci de ani
pentru ca Pedro şi Tita să se simtă liberi să fie împreună.
Aşteptaseră acest moment toată viaţa.
În ziua aceea,
iubirea lor sfidă trecerea timpului.
Dorinţa, după atâţia ani,
nesfârşita aşteptare,
intensitatea acelei reîntâlniri...
Erau atât de multe sentimente,
era atâta dragoste în acea uniune,
încât toate chibriturile pe care le aveau în interiorul lor
se aprinseră în acelaşi timp.
Acum multă vreme, am învăţat
că poveştile nu sunt pe de-a-ntregul adevărate sau false.
Pentru că sunt hrănite cu jumătăţi de adevăruri
şi minciuni bine spuse,
sau amintiri înceţoşate.
Amintiri
care se pierd în focuri fumegânde
sau se impregnează cu aroma mirodeniilor şi, ca în orice reţetă,
se amestecă la fel ca orice alt ingredient.
Aceasta e povestea Titei, stră-strămătuşa mea,
a Esperanzei, străbunica mea, care i-a salvat cartea cu reţete,
şi a fiecărei femei Garza care a venit după ele.
O poveste care, adevărată sau falsă,
ne aminteşte că noi, femeile, suntem stăpânele propriului destin.
O poveste care va continua să existe atâta timp cât există cineva
care-i găteşte reţetele.
După romanele "Ca apa pentru ciocolată" şi "Jurnalul Titei",
de Laura Esquivel.
Traducerea FAST TITLES MEDIA