Спитайте себе,
чому смерть Джона Леннона так глибоко вразила стількох людей.
А тепер – десять хвилин, щоб помолитися,
на прохання Йоко Оно,
- за душу Джона. - Леді й джентльмени,
будь ласка, вимкніть радіо.
ВІН ЛИШЕ ПРОСИВ ДАТИ МИРУ ШАНС
Просимо вас перестати торгувати.
Просто тихо подумайте.
Почнімо зараз.
Молімося. Дякую.
ДАЙТЕ МИРУ ШАНС
Відійдіть з вулиці.
Восьмого грудня 1980 року
Джона Леннона було вбито біля його будинку в Нью-Йорку.
Усім перейти на інший бік вулиці. Давайте.
Неможливо повірити, що справу такого масштабу
так і не було розглянуто в суді.
Сьогодні мали бути вибори присяжних,
але в залі суду стало...
УПРАВЛІННЯ ВИПРАВНИХ УСТАНОВ
...очевидно, що суду присяжних не буде.
Публічно так і не було
встановлено, що саме сталося.
Увесь світ знає, хто такий Джон Леннон.
Тепер ми намагаємося зрозуміти...
уявити собі людину, яку обвинувачують у його вбивстві.
Де є невизначеність,
множаться теорії змови.
З цих документів ФБР видно, що Леннона
вважали політичною загрозою.
МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЇ США
ТАЄМНО ДЖОН ВІНСТОН ЛЕННОН
Щоб вирішити «проблему Леннона» було вжито заходів на найвищому рівні.
Тепер, через 40 років,
ми вперше чуємо розповіді свідків.
Минуло багато часу. Запишіть це.
Не знаю. Треба вже з цим покінчити.
Врешті, це занурення в розум убивці,
у справі про убивство музичного генія
й одного з найпрямолінійніших борців за мир, яких бачив світ.
Насправді миру ніколи не давали шансу.
За нього були Ґанді й Мартін Лютер Кінґ,
але їх застрелили.
ЛОВЕЦЬ У ЖИТІ
ДЖОН ЛЕННОН: ПОЗАСУДОВЕ ВБИВСТВО
СЕРІЯ 1
ОСТАННІЙ ДЕНЬ
ОПОВІДАЧ – КІФЕР САЗЕРЛЕНД
У 1970-х роках Джон Леннон перестав з'являтися на публіці.
Він жив у Нью-Йорку, на сьомому поверсі будинку «Дакота»,
прямо біля Центрального парку.
Там він усамітнився з дружиною Йоко Оно та малим сином Шоном.
Продюсерка радіо RKO Лорі Кей
восьмого грудня 1980 року летить у Нью-Йорк
заради роботи своєї мрії – інтерв'ю з Джоном Ленноном.
Для мене це була надзвичайна подія...
ЛОРІ КЕЙ ПРОДЮСЕРКА РАДІО RKO
...бо Джон був... моїм кумиром.
Я завжди була фанаткою «Бітлз», тому дуже раділа.
Джон уже п'ять років не займався музикою
і не дав жодного інтерв'ю.
Він просто зник.
Нас впустили його помічники.
Вибачте. Спізнився.
Я завжди чекаю, коли вона мене впустить, але...
Він зайшов, сів.
Йоко сиділа на окремому стільці.
Ні, ні. Тому що вони чекали.
Це – його останнє інтерв'ю.
Що це? А, мікрофон.
- Хвилинку, я розслаблюся. - Отак.
14:30
Привіт. Перевірка.
- Чути? - Чути.
Нас чути, милий.
Добре. Почнемо, як будете готові.
Що ви відчуваєте, відкриваючись людям
після п'яти років мовчанки?
Я кажу: «Ось я. Як у вас справи?»
Як ваші стосунки?
Пережили важкі часи?
Правда, 70-ті були нудні? Та ми тут.
Зробімо так, щоб 80-ті були кращі».
Було дуже цікаво говорити з ним про його політичну позицію.
ВІЙНА ЗАКІНЧИЛАСЯ!
У людей є ця сила.
Є сила створити таке суспільство, яке забажають.
Думаю, настав час змін.
Нам здається, що людство розділено на окремі групи:
країни, статі, раси.
Це просто смішно.
Уявіть собі, що нема країн, нема релігій.
Просто уявіть собі таке.
Чи так уже це й жахливо?
Він дуже радів поверненню в музичний бізнес.
По ньому було видно, яке це мало для нього значення.
Роль митців і поетів – пробувати висловити почуття всіх людей.
Така їхня робота.
Вони не проповідники, не лідери, а дзеркало для всіх інших.
Поки я живий, я не перестану працювати.
Надіюся, це триватиме ще довго.
Поки Джон дає інтерв'ю в будинку «Дакота»,
внизу, на вулиці, збираються фанати.
За ними спостерігає консьєрж Джей Гастінґс.
Чому ви про це не говорили?
Аж дотепер.
Не хотів неприємностей.
ДЖЕЙ ГАСТІНҐС КОНСЬЄРЖ
А тепер?
Минуло багато часу. Запишіть це.
Не знаю. Треба вже з цим покінчити.
ДАКОТА
ІМ'Я – ДЖЕЙ ГАСТІНҐС ПІДПИС – ПРАЦІВНИК ОФІСУ
Робота консьєржа?
Здебільшого консьєрж дбає про безпеку,
та не має пістолета, газового балончика чи чогось такого.
Лише кнопка виклику поліції, якщо виникнуть проблеми.
На вулиці завжди збиралися люди,
кричали щось крізь ворота.
У внутрішньому дворі було чутно луну.
«Гей, Джоне». Чи щось таке.
Його нема. Нікого... нема вдома.
Того вечора в «Дакоті» працював також швейцар Джо Мені.
Почали збиратися люди.
Фанати товпилися перед будинком.
Вони знали, що як довго стояти...
ДЖО МЕНІ ШВЕЙЦАР
...можна дізнатися, коли вони виходять –
на прогулянку, поснідати чи пообідати,
чи коли сідають у машину і їдуть у студію.
Один з присутніх під «Дакотою»
того вечора привернув увагу Джо.
То був такий повновидий здоровань.
Він не тинявся разом з усіма.
Вони ходили туди-сюди, а він стояв позаду.
Дослухався.
Я спитав його: «Чого ви тут?»
Він сказав, що хоче взяти в Джона автограф.
Пам'ятаю, ще він сказав,
що він не дуже й музику любить, що він колекціонер,
колекціонує... здається, він сказав,
що колекціонує метеликів чи щось таке чудернацьке.
Коли це вийде в ефір?
- Люблю їх слухати... - Ми надішлемо вам примірник.
О, так... Це ніколи... Люблю їх слухати.
Йоко подзвонили, й вона сказала Джону: «Боже, нам треба йти».
Що вона написала?
- Не бачу. -«Кому» – вам.
Наведу кульковою ручкою.
І тоді вам буде зрозуміліше,
й ви зможете...
Йоко, я вже наводжу.
ГРЕЙПФРУТ
ЛОРІ З ЛЮБОВ'Ю, ЙОКО ОНО
Чудова пара.
Мені здалося, що між нами виникла симпатія.
З радістю. Я... Знаєте...
Я теж захоплююся деякими людьми.
Вони мали провести вечір у студії.
16:30
Ми вийшли з будинку разом.
На той час перед «Дакотою» зібралося значно більше людей –
фанатів «Бітлз» і Джона Леннона, – ніж коли ми приїхали.
Ми вийшли,
до мене підійшов дуже неприємний тип
і почав питати: «Ви говорили з ним?
Взяли в нього автограф?
Говорили з ним? Взяли автограф?»
Ми думали, він піде геть. Та він не йшов.
Джон і Йоко сіли в лімузин і поїхали.
А той тип знову до мене підійшов.
«Ну? Ну? Що він сказав? Що сказав?»
Я розвернулася й пішла геть.
Джон і Йоко їдуть у студію звукозапису,
щоб завершити роботу над новим синґлом з Джеком Дуґласом.
Ми працювали над платівкою.
Чудово проводили час.
ДЖЕК ДУҐЛАС ПРОДЮСЕР
Він з наснагою знов узявся до роботи.
Він наче... Його впевненість була вища, ніж будь-коли.
Бобе, великий план.
- Так. - Де воно?
Фокус – спереду, великий план – ззаду,
або ці дві кнопки.
Щодо фільмів:
чудовий фільм – це фільм, після якого вам хочеться зняти свій.
Якби ж то я зняв такий.
Чорт. Зараз піду й зніму.
А коли я чую класну платівку, теж хочу таку записати.
Запишу таку сам.
- Тридцять один і 32, так? - Так.
Візьми їх, винеси за ворота й відішли кудись ключа...
Щойно ми почали знімати, його творча здатність...
Ми її добре відчули.
Що ж.
Усе йшло добре.
Він був дуже щасливий.
Щасливе сімейне життя,
особливо його роль як батька малого Шона,
надихнула його знову творити музику.
На тому телевізорі була фотка Шона – на весь екран.
Подивишся на динаміки – й бачиш Шона.
Його фото завжди там висіло,
тож він завжди дивився на мене.
Усе було заради Шона.
Він казав: «Я не можу
зупинитися. Мене несе, і я не хочу зупинятися».
Я не був у студії п'ять років, і він звик,
що я завжди поряд.
Якось він сказав:
«Знаєш, ким я хочу стати, як виросту?»
Я спитав: «Ні. Ким?»
Він глянув мені в очі й відповів: «Просто татом».
Не знаю, чому так. Може, тому що ми народилися в один день.
Тож ми майже близнюки.
Якщо я пригнічений, він теж починає так почуватися.
Тому тепер у мене більше причин бути здоровим і радісним.
Коли я поряд з Шоном, пісні самі пишуться.
Я не хочу змагатися з колишнім собою.
Ми з Полом написали тоді багато пісень,
але я не радів йому так, як міг би.
Тому я намагаюся повернутися в той час і насолодитися.
Усі люди кажуть: «Джон і Йоко зійшлись,
і "Бітлз" розпалися».
Та ми разом довше, ніж «Бітлз».
У той вечір ми закінчили зводити пісню. Найважче було позаду.
Ми знали, що скоро – фініш.
Востаннє я бачив його,
коли він сідав у ліфт на десятому поверсі.
Двері ліфта зачинялися,
а він стояв переді мною й широко усміхався.
Він був дуже задоволений тим, як ішли справи.
Це був славний день.
І він сказав:
«Побачимось о дев'ятій ранку». Він аж сяяв від щастя.
22:40
Той тип стояв біля входу в будинок.
Я спитав його: «Чому ви ще тут?»
Він сказав: «Хочу попросити автограф у Йоко».
І я повернувся вниз.
Лімузин везе Джона та Йоко додому, в «Дакоту».
Нью-йоркський таксист Річард Петерсон везе туди ж двох пасажирів.
Я підібрав двох чоловіків.
Вони гомоніли без упину.
Кажуть, що таксисти не слухають, та це не так.
РІЧАРД ПІТЕРСОН ВОДІЙ ТАКСІ
Ми, таксисти, чуємо все, що діється позаду.
Вони їхали в «Дакоту» на вечірку.
22:48
Ми під'їжджаємо,
я зупиняюся за лімузином.
З нього виходить Йоко
і йде попереду Джона в бік «Дакоти».
Наближався кінець моєї зміни.
І тоді я почув... бум! Хряпнули дверцята авто... Бум!
Наступний, певно, вийде Джон, а я ніколи не бачив його на власні очі.
Я подумав: «О, Джон Леннон». Можна сказати, що я його побачив.
Було чути, що йде саме він, бо він швидко ходив.
Чути було...
Саме тоді я його побачив.
Я побачив його.
Леннон ішов до будинку, а той хлопчина каже:
«Джоне Ленноне». Він там стояв.
Кремезний такий чоловік.
Я дивлюся на нього, дивлюся крізь лобове...
лобове скло мого таксі.
І бачу, як він стріляє в нього.
П'ять пострілів.
Цей тип щойно застрелив Джона Леннона.
Він пробігає повз мене. Каже: «Мене підстрелили».
У нього з рота тече кров,
і він падає на підлогу.
Я перевернув його на спину, зняв окуляри,
поклав на стіл.
Йоко кричала: «Викличте швидку,
викличте швидку»
Тож я побіг в адміністрацію.
Джей стояв там, весь закривавлений, і нічого не казав.
Я обійшов стіл
і... Джон лежав отак, витягнувшись.
Він зовсім не ворушився.
Йоко тримала його голову на колінах.
Він його вбив.
Я думав, що знімають кіно.
Отак я думав.
Що це кіно знімають.
Та не побачив ні прожекторів, ні камер.
Тоді зрозумів: «Ні, це не кіно».
Але той чоловік так і стояв там з револьвером.
Спокійний такий.
Стрілець, як не дивно, залишається на місці,
і перший на виклик прибуває Пітер Каллен.
Нас викликали через звуки пострілів.
Ми зупинилися з протилежного боку від «Дакоти», й до мене підбіг чоловік.
Він біг від будинку.
ПІТЕР КАЛЛЕН ПОЛІСМЕН
«Офіцере, обережно. Там чоловік стріляє з револьвера».
Я сказав: «Чорт. От халепа».
У такі миті перед очима пролітає все життя.
Я озирнувся. Усі завмерли.
Наче на картині.
Я був знайомий зі швейцаром і спитав його:
«Що тут сталося?» Він вказав пальцем: «Отой стріляв у Леннона».
Наступний приїхав офіцер Герб Фрауенберґер.
Ми зупинилися на західній стороні.
ГЕРБ ФРАУЕНБЕРҐЕР ПОЛІСМЕН
Отже, в нас було дві машини,
по одній з кожного боку арки, а фари світили в арку.
Ми побачили, як інший наряд притис до стіни чоловіка.
Ми наділи на нього наручники. І ось що було дивно:
він узагалі не пручався.
Не чинив ніякого опору.
Він навіть вибачився.
Сказав: «Господи. Вибачте, хлопці. Я зіпсував вам вечір».
А я йому: «Жартуєш?
Ти щойно зіпсував собі життя.
Про що ти, в біса, думав?»
Хтось крикнув: «Тут той, у кого стріляли.
Він тут, усередині». Ми заходимо, пістолети, звісно, в руках.
І я одразу бачу на підлозі чоловіка.
Я не знав, чи він живий. Він не ворушився.
Тож я сказав: «Може, в нього є пульс».
Я трохи повернув його голову,
хотів глянути, чи є пульс,
і таки намацав – слабенький.
Хтось позаду мене сказав:
«Це ж Джон Леннон». І в голові сяйнуло:
«Чорт забирай, це Джон Леннон».
На вулиці почали збиратися люди,
і ми винесли його з будинку й поклали в машину, бо думали,
що треба його звідти забрати.
Ми повідомили лікарню,
та не казали, що веземо Леннона, бо репортери слухали
усі частоти поліційних рацій...
Нам там не потрібний був цирк.
Джона повезли в Лікарню Рузвельта –
в чи не найкращу травматологію Мангеттена.
РЕАНІМАЦІЯ
Ми знали,
що в нього стріляли, й він стікав кров'ю.
Джон Леннон завжди був моїм улюбленим «бітлом».
БАРБАРА КЕММЕРЕР МЕДСЕСТРА
Так трагічно, що тоді я бачила його
єдиний раз у житті.
РЕАНІМАЦІЯ ЛІКАРНЯ РУЗВЕЛЬТА
Я побіг униз. Питаю: «Що сталося?»
«Вогнепальне поранення».
Ми кинулися до нього.
Взялися, ставимо крапельниці...
ЛІКАР ДЕВІД ГЕЛЛЕРАН ЛІКАР
...робимо масаж серця. Ритмічно тиснемо.
Ввели трубки апарата ШВЛ.
І тут хтось каже:
«Гей, схоже, це Джон Леннон».
Я кажу: «Та ні. Не може бути».
Хтось оглянув його одяг і знайшов портмоне.
У ньому – фото його,
Шона і Йоко на фоні білого «Роллс-ройса».
І тоді ми такі... Боже, це справді Джон Леннон.
Поки лікарі рятували Леннона,
почали ширитися чутки про те, що в нього стріляли.
Щойно надійшла шокуюча інформація.
У чоловіка, за попередніми даними – в Джона Леннона,
колишнього члена «Бітлз», щойно стріляли на Сентрал-Парк-Вест,
біля «Дакоти», де він живе.
Поліція відвезла його в Лікарню Рузвельта.
Щойно ми дізнаємося більше – повідомимо вам.
Ми намагаємося зв'язатися з поліцією,
лікарнею, його дружиною Йоко Оно, щоб отримати
коментарі й дізнатися сьогодні більше про те,
що саме сталося.
Служби новин намагаються дізнатися подробиці,
та для медиків, які рятують Леннона, очевидна тяжкість
отриманих ним поранень.
МОЛИТВА
У вас у руках серце,
і ви його стискаєте, як воно саме
стискається, коли працює.
І ви не перестаєте стискати.
Ми надіялися, що щось...
Що зажевріє іскра життя.
Але, на жаль, цього було недостатньо.
Думаю, пройшло десь 45 хвилин, поки не стало очевидно,
що все марно, і ми фіксували...
смерть і припинили реанімацію.
Стояла абсолютна тиша.
Наче й хочеш зробити більше,
та зупиняєшся. І тобі нічого сказати. Нічого.
На жаль, панує тиша.
Коли зафіксували смерть, і все скінчилося...
ДЕАРТРА САТО МЕДСЕСТРА
...і ми вийшли з реанімаційної палати, по лікарняному радіо грала «Imagine».
Лише тоді ми усвідомили, що сталося.
Може, якби я зробив це чи те... Ти відчуваєш, що схибив.
Хай благословить вас Бог.
Я працював, аж тут підійшла дружина.
Вона була бліда. Сказала: «Треба поговорити».
Розповіла, що в Джона стріляли.
Ми одразу сіли в таксі, там працювало радіо,
по якому лише про це й говорили.
Джону Леннону, колишньому «бітлу», двічі вистрелили
в спину. Зараз він у нью-йоркській лікарні.
Поки нема відомостей про його стан.
Продюсер Джек Дуґлас з дружиною
приїжджають у лікарню, та їх не пускають.
Я Джек Дуґлас. Ми щойно попрощалися.
Містере, ми все розуміємо, але просимо вас відійти.
Не відійдемо. Йоко тут? А Фред?
Йоко тут.
Скажіть їм, будь ласка, що приїхав Джек.
Прошу, скажіть Йоко, що приїхав Джек.
Я думав, що в нього стріляли, але він вижив.
Я дуже на це сподівався.
- Скажіть, що я тут. - Це найближчий друг.
Він поїхав від мене додому п'ять хвилин тому.
Це найкращий друг – і його, і її.
Зараз їй потрібен хто-небудь.
Скажіть їй, що приїхав Джек.
Тепер медики мусять
сказати Йоко про смерть Джона.
Вона стала на коліна і я – поряд з нею.
Вона обняла мене, а я повторювала, що йому не було боляче.
І не було страшно.
Тоді Йоко сказала: «Я мушу їхати додому.
Мушу побачити сина».
Вона не хотіла, щоб він дізнався про це з радіо чи телевізора.
Авжеж перед будинком був натовп.
Натовп репортерів.
Я сказав: «Попросіть шофера під'їхати з 59-стріт.
Ми проведемо вас через бокові двері».
Так ми й зробили.
Посадили її в машину й повезли назад у «Дакоту».
Ми були там, поки не оголосили, що він помер.
Але...
це було просто жахливо.
Третій вкид.
Новину про смерть Леннона не стримати.
Ви чуєте, як коментатори Monday Night Football
міркують поза ефіром,
чи повідомляти про це країні.
Я не уявляю такої миті в грі,
коли ми могли б про це повідомити.
- А ти? - А я добре уявляю.
- Справді? - Аякже.
Ми... мусимо сказати. Ми ж про це знаємо. Мусимо сказати.
- Гаразд. - Я не... Зачекай.
- Ця трагічна мить... - Добре.
...шокує всіх людей у світі.
Гаразд. Пущу в ефір.
Невимовна трагедія,
підтверджена ABC News у Нью-Йорку.
У Джона Леннона стріляли біля його будинку.
Його привезли в Лікарню Рузвельта, та дорогою він помер.
Після такої новини важко повернутися до гри.
Не дивно. Залишається три секунди.
Як дізналися в Monday Night Football?
Коли ми привезли Леннона в лікарню, там на ношах лежав один чоловік.
Він, здається, був продюсером компанії, що випускала новини.
Він їхав на мотоциклі, і його збило таксі.
То він покликав одного з копів.
Той йому розповів, і про це миттєво дізналися ABC News.
А тоді, авжеж, дізналися всі.
Раз, два, три. Перевірка.
- Ти прочитаєш заголовок. - Раз, два.
ЗАГОЛОВКИ
Ми щойно отримали інформацію від United Press.
Колишній «бітл» Джон Леннон мертвий.
Його вбили вдома, на Мангеттені.
Повідомляють про три постріли.
З важкими пораненнями його повезли в Лікарню Рузвельта,
де він помер.
ПОЛІЦІЙНИЙ БАР'ЄР НЕ ЗАХОДИТИ
За кілька хвилин біля «Дакоти» зібралися люди –
сотні, потім тисячі.
Відійдіть з проїзної частини.
Звільніть вулицю.
Він не помер.
Це просто так кажуть.
Це повідомив лікар.
Мені байдуже.
Так кажуть, щоб люди розійшлися.
Він не помер. Джон Леннон не може померти.
Назад. З проїзної частини.
Я роками трохи не божеволів від усвідомлення,
що зазвичай я їхав додому разом з ним.
Знаєте, скільки разів я уявляв, як сиджу з ним у лімузині,
він виходить, я помічаю того психа,
зупиняю його, і світ іде іншим шляхом?
Якщо часто собі це уявляти, справді божеволієш.
Повертаємося до «Дакоти», де фанати горюють прямо на вулиці.
Ніхто не пам'ятає такої скорботи
й шоку через смерть співака й автора пісень.
Джон Леннон і «Бітлз» займали особливе місце
в житті цілого покоління.
Я не знаю, куди ще йти. Мені просто треба бути тут.
Не знаю, як це пояснити.
Я хотів прийти сюди, щоб повірити, що це справді сталося.
Що хтось справді вбив Джона Леннона.
Він був геній.
За своє життя Джон подарував більше любові,
ніж більшість чоловіків і жінок у цьому світі.
Ми тут, щоб довести, що любов не вмерла, хоч Джон і мертвий.
Хай він мертвий, його дух живе.
Його дух живе в нас і в усіх, хто тут жив.
По всьому світу люди збираються,
щоб горювати разом.
Люди з обох боків Атлантичного океану
реагують на вбивство колишнього «бітла» Джона Леннона.
Його застрелили в Нью-Йорку біля його будинку.
У Ліверпулі, в Англії, сьогодні діялося щось особливе.
Під зимовим сонцем на центральній площі Ліверпуля
зібралися тисячі людей.
Лікарі допомогли 110 особам, які потерпали здебільшого від виснаження.
Це – прості робітники.
З такими ріс Джон Леннон.
Сам він колись теж був таким.
Преса накинулася на колишніх членів гурту,
щоб отримати їхні коментарі.
Я приголомшений. Це жахлива новина.
Коли ви... Як ви про це дізналися?
Мені подзвонили вранці.
- Хто? - Один друг.
Ви плануєте бути на похороні?
Я поки що не знаю.
Який жах, правда?
Усе, бувайте. На добраніч.
Дякую. Їдьмо. Бувайте.
Коли пройшов перший шок від убивства Леннона,
фокус уваги перемістився на заарештованого підозрюваного.
...що мотивом було пограбування.
Ви можете розповісти більше?
Я не можу повідомляти подробиці,
однак, схоже, мотивом було не пограбування.
Чи виникли проблеми під час арешту?
Наскільки я знаю – ні.
Детектив Рон Гоффман очолює розслідування.
Ви знаєте, що з ним сталося?
Він вийшов з квартири... Вийшов
з лімузина напроти... як приїхав додому,
і у вестибюлі його будинку в нього стріляли.
- Голосніше. - Чому?
- Сварки не було? - Не було.
Ми ніколи не говоримо: «головний детектив».
Це по телевізору так постійно говорять.
Мене називали «той, кому віддали цю справу».
РОН ГОФФМАН ДЕТЕКТИВ
Якщо все піде казна-як – винен я.
Ходять чутки про другого підозрюваного.
- У них є правда? - Не знаю. Я...
Він молодий? Скільки йому?
Не тисніть. Я справді не знаю.
- Вибачте. Ми просто... - Не знаю. Йому десь 20 років.
Я бачив його дві секунди.
Я одразу зрозумів, що це дуже важлива справа,
і нам ніяк не можна помилятися.
Порушника заарештували
й повезли у відділок для подальших слідчих дій.
Я ще ніколи не бачив там стільки людей.
І почав дзвонити телефон.
Мені дзвонили з усього світу.
Я відчував більший, ніж зазвичай, тиск.
- Значно більший. - Шефе.
Шефе.
Його допитували нагорі детективи,
намагалися з'ясувати, що було в нього в голові.
Він не був у камері.
Він був у кабінеті детектива.
Сидів там, і з ними говорили три чи чотири чоловіки.
Вони побачили, що він не з тих, що схильні до насилля.
Якщо глянете на нього, скажете: «Він когось убив?
Не може бути». На вигляд він був ботан.
З нього хотіли витягти якомога більше інформації,
тому гралися з ним.
Намагалися наче подружитися, щоб він їм більше відкрився.
Є такий підхід.
Коли ми когось заарештовуємо,
дзвонимо в Бюро ідентифікації злочинців.
Дивимося, чи були порушення.
Це зветься «досьє злочинця».
Ми нічого не знали про минуле цього чоловіка.
Мені не було за що зачепитися.
Про нього не було ніякої інформації.
Ні кримінального минулого, узагалі нічого.
Коли новина поширилася, з'явилися свідки.
У відділок приїхав Марк Снайдер, водій таксі.
Я згадав, що віз цього типа в таксі в той самий день.
Він розпитував про Леннона.
МАРК СНАЙДЕР ТАКСИСТ
Я подумав, що це, мабуть, убивця.
Я поїхав у відділок, де його тримали.
І розповів їм, що знав.
Я працював у нічну зміну.
Поїхав у центр, на північ від Восьмої авеню.
Мені хтось помахав.
У нього була брезентова сумка, і здавалося, що він військовий.
Він одразу сказав: «Я продюсер "the Rolling Stones"».
Щойно повернувся зі студії, де записували "Бітлз".
Вони знову разом». Що на таке скажеш?
«Ясно. Авжеж».
Я спитав: «Пригадаєте якусь нову пісню?»
А він розізлився. «Я вам не скажу.
Забудьте».
Він як навіжений гортав записник.
Я глянув у дзеркало заднього виду, а там – порожні сторінки.
Він сказав: «Висадіть мене тут». Я повернув і висадив його.
Спочатку він підійшов до водійського вікна.
Я опустив скло.
Він заплатив, скільки був винен.
І сказав: «Мене звати Марк Девід Чепмен.
Ви не забудете моє ім'я».
Слідчі розуміють,
що розслідують незвичайну справу.
А детективи бачать багато підозрілого.
Незвичне, зокрема, було те, що при затриманні
він читав книжку «Ловець у житі».
Він не тікав. Він хотів, щоб його впіймали.
А міг би просто зникнути на вулицях Мангеттена.
Я б і досі його шукав.
Чи діяв він сам?
Чи був у нього десь спільник?
Коли хтось когось убиває, завжди є причина.
Яка тут причина?
У НАСТУПНІЙ СЕРІЇ
З документів ФБР видно, що Леннона вважали політичною загрозою.
Я відчиняю двері й бачу людей
по той бік вулиці.
Я сідаю в машину – і цей тип їде за мною.
Я зрозумів, що все серйозно.
Я в небезпеці.
Ми прийшли, щоб забрати хлопців додому. Автомати теж беремо.
Щоб вирішити «проблему Леннона» було вжито заходів на найвищому рівні.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко