רק שלושה חודשים אחרי הירי בג'ון לנון,
הנשיא רייגן נורה בעיר וושינגטון.
במעצר הערב,
מואשם בירי בנשיא
ובסובבים אותו, נמצא צעיר בשם ג'ון הינקלי ג'וניור.
כמו הרצח של לנון,
הירי מתבצע מול עיני הציבור,
והחשוד נתפס בזירה.
האבטחה הייתה הדוקה ביותר...
פט קלוסון וושינגטון -
כשהגיע ג'ון הינקלי ג'וניור לביהמ"ש
בשיירת מכוניות משוריינות מוקפת במרשלים פדרליים חמושים.
בדומה למקרה של לנון,
בחדרו של הינקלי נמצא עותק של "התפסן בשדה השיפון".
צוות ההגנה שלו מתכנן להוכיח שהוא אינו אשם מחמת אי-שפיות.
סכיזופרניה נחשבת...
ד"ר ויליאם קרפנטר פסיכיאטר -
כחמורה ביותר מבין מחלות הנפש.
הכוונה לאנשים ששומעים קולות,
שמפתחים מערכת אמונות כוזבת, שמשתלטת על חייהם.
לדברי קרפנטר, ג'ון הינקלי סובל מסכיזופרניה
ואינו יכול לציית לחוק או להבין מה הוא עושה.
איש לא הניח שהוא יזוכה בדין
מחמת אי-שפיות.
ההנחה הייתה שהציבור יתרעם.
כלומר, שיתעורר כעס.
זעם עקב פס"ד הינקלי -
פסק דינו של הינקלי: זכאי מחמת אי-שפיות.
ג'ון מילר חדשות WNEW-TV, ניו יורק -
בתגובה לפסק הדין רבים מתושבי ניו יורק
אמרו שהגנת האי-שפיות הייתה סתם התחמקות.
אני חושבת שהוא אשם כי אני לא מאמינה
בסעיף האי-שפיות, או איך שזה נקרא.
אנשים שונאים את ההצלחה של טענת האי-שפיות.
ונראה שמקבלים כמובן מאליו שאם מדובר בפשע מחריד,
הרי שהמבצע צריך לשלם עליו.
"התפסן בשדה השיפון" -
פרק 3 -
המשפט -
מארק דיוויד צ'פמן, הנאשם ברצח
חבר להקת הביטלס לשעבר ג'ון לנון כפר באשמת
הירי מחמת אי-שפיות.
אבל כשנשאל צ'פמן
"מהי תשובתך לאישום ברצח בדרגה שנייה?"
תשובתו הייתה, "זכאי בדין מחמת אי-שפיות."
6 בינואר 1981 -
קריין: קיפר סת'רלנד -
צ'פמן אינו מכחיש שירה בלנון.
בתום הסתכלות פסיכיאטרית ממושכת, שכללה היפנוזה,
צוות ההגנה שלו מאמין שהוא לא היה שפוי בעת שלחץ על ההדק.
מדובר בקו הגנה שנוי במחלוקת והם מכינים את הלקוח שלהם למשפט.
בית הדין הפלילי -
לפי החוק, אם היית לא שפוי משפטית
בשעה שהרגת את ג'ון לנון,
אזי יש לזכות אותך מחמת אי-שפיות.
שלא תישלח לכלא אלא למוסד מטעם המדינה.
בי"ח לחולי נפש. - בדיוק.
האם השאלה במשפט תהיה הלך רוחו
בליל הירי?
ג'ונתן מרקס עו"ד צ'פמן -
השאלה היחידה במשפט זה תהיה למעשה,
אם הוא היה בלתי שפוי בשעת הירי או לא.
ואני חושב שהעדים שלנו יוכיחו שכך היה.
האם נצליח לשכנע חבר מושבעים לפסוק שהוא
זכאי מחמת אי-שפיות, זו שאלה אחרת.
אני מתרשם שהלך הרוח עוין באופן קיצוני כלפי מר צ'פמן.
זה לא מפתיע, אבל זו עובדה.
כמעט כולם היו בסערת רגשות,
והורגשה איבה רבה, כמובן, כלפי צ'פמן.
עורך דינו האחרון, שהיה בצוות ההגנה רק
כמה ימים לפני שהתפטר בגלל איומי מוות.
אני יודע שגם אנחנו קיבלנו כמה איומי מוות בדואר.
לנון היה סוג של אלוהים, ואיך אנחנו מעזים...
דיוויד סאגס צוות ההגנה -
להגן על האדם שרצח אותו בדם קר,
ו"אתה תשלום את המחיר על זה."
הגורם הנוסף בזמנו היה ניסיון ההתנקשות ברייגן.
וזה באמת עורר רגשות עזים בציבור
נגד הגנת האי-שפיות באופן כללי.
ידענו שמצפה לנו מאבק קשה מאוד.
התביעה אינה מקבלת את טענת האי-שפיות.
הם מאמינים שצ'פמן הרג את לנון למען הפרסום.
בהקשר של הריאיון הנוכחי,
לא אנקוב בשם הנאשם,
קים הוגריף פרקליט המדינה -
כי אני לא מעוניין להיות חלק משום...
מצב שמושך אליו תשומת לב בגלל שמו.
לכן אתייחס אליו אך ורק כ"הנאשם".
לא אנקוב בשמו.
משטרת ניו יורק -
הנאשם הזה רצה להיעצר
כי זה מה שהיה מביא לו תשומת לב.
היא לא ניסה לברוח מזירת הרצח.
הוא יכול היה בקלות להיכנס לרכבת התחתית
ולנסות להימלט, או לברוח לפארק, אבל הוא לא עשה את זה.
הוא פשוט עמד שם וחיכה.
התיאוריה שלהם הייתה שצ'פמן היה כישלון.
הוא לא הצליח בכלום, היה לו שיגעון גדלות
והוא רצה פרסום רב.
האם זה רציונלי, האם זה שפוי שמישהו ירצח אדם אחר
בדם קר בידיעה ברורה שכתוצאה מכך
הוא ככל הנראה יישלח למאסר עולם
או למוסד לחולי נפש לכל חייו...
האיש שירה בלנון -
כדי לקבל כתבה או שתיים
בשערי העיתונים?
זה פשוט לא הגיוני.
שם: צ'פמן מארק דיוויד כתובת: רח' קוקאי דרום 55 -
אקדח קליבר 38 -
התביעה תסביר למושבעים שתנועותיו של צ'פמן
קודם לירי מעידות שזה לא היה מעשה טירוף אקראי,
אלא רצח שתוכנן בקפידה.
לינדה טאירה מדווחת -
האקדח ששימש להריגת ג'ון לנון
הוביל את רשויות ניו יורק לחברת ג'יי אנד אס אנטרפרייזס.
לפי הקבלה האקדח נרכש
ע"י מארק צ'פמן ב-27 באוקטובר שנה זו.
הבחור נראה כאדם נורמלי והגון כשהוא קנה את האקדח.
הוא קונה אותו ועושה דבר כזה אחרי שישה שבועות.
מה לעזאזל אפשר לעשות?
התנהגות הנאשם בזמן שקדם לפשע
הצביעה על חשיבה רציונלית.
הוא קנה את האקדח, הוא בא לניו יורק אבל לא היו לו כדורים לאקדח.
כיוון שלא הצליח לקנות כדורים בניו יורק,
הוא נסע לבקר חבר שלו באזור אטלנטה, ג'ורג'יה
וקיבל ממנו כדורים.
לא זו בלבד.
לפני הרצח הוא נפגש עם כמה מעריצות
שעמדו בקביעות בחזית בניין דקוטה בניסיון לפגוש
את ג'ון לנון כשהוא נכנס לבניין מגוריו או יוצא ממנו.
כך שלא הייתה כל עדות לכך שהוא סובל
ממחלת נפש כלשהי
שמונעת ממנו מלתפקד כראוי.
אבל הקלטות שביצע צוות ההגנה ברייקרס איילנד
לפני המשפט, מגלות עד כמה בלתי קוהרנטית היא החשיבה של צ'פמן.
יש לי עכשיו הבנה מלאה של מה שקרה,
וזה ברור מאוד ורציונלי מאוד.
אני מאמין בכנות שהרגתי את ג'ון לנון
כדי לגרום לכמה שיותר אנשים לקרוא את "התפסן בשדה השיפון".
כל המאמצים שלי יופנו כעת למטרה זו.
אנשים שואלים אותי, "למה הוא הרג את לנון?"
אני אמרתי, "לדבריו, הסיבה היא שהוא רצה
לעודד אנשים לקרוא את 'התפסן בשדה השיפון'".
הם מביטים בי בתימהון ואני אומר,
"השאלה שלכם מבוססת על ההנחה שיש סיבה רציונלית
לכך שאדם משוגע הורג אדם אחר בדם קר."
אמרתי, "לעולם לא תקבלו הסבר רציונלי
לכך שאדם משוגע עשה מעשה משוגע."
הדמות בספר היא נער בשם הולדן קולפילד
שנוסע לניו יורק בסוף שבוע אחד ומתאכזב
ממה שהוא רואה כרמת הזיוף של העולם.
כילד אומרים לך שהעולם מתנהל באופן מסוים,
וככל שאתה מתבגר אתה רואה
שיש בעולם היבטים שהם שקריים ומזויפים.
צ'פמן מספר לצוות ההגנה שלו שהוא הולדן קולפילד
של הדור שלו ושהוא בשליחות
לפטור את העולם מאנשים שהוא מחשיב כמזויפים.
זה מה שאני אומר על ג'ון לנון.
הקלטה/סוללה -
"כל מה שצריך זה אהבה." שמעתם את זה פעם?
אז זה מה שאני אומר על כך:
כל מה שצריך זה אהבה ו-250 מיליון דולר.
הוא היה המניאק הכי גדול והכי מזויף בכל הזמנים.
לא התכוונתי לתת לעולם לסבול עוד עשר שנים
של ביבר הבולשיט הזה.
לדעתי, הוא היה בלתי שפוי בעליל
כשאני נתקלתי בו,
ונזקקנו רק לעדות
שתמחיש את העובדה
שהוא לא היה מחובר למציאות ו...
ושהוא בבירור חולה נפש.
לגלות למה מישהו השתגע הוא דבר
שקשה מאוד לעשות.
אבל ברור שיש כמה אנשים שהיו להם תובנות.
אז התחלנו לראיין אנשים שהכירו אותו בעבר.
חברי צוות ההגנה נוסעים לעיר הולדתו של צ'פמן בג'ורג'יה
ומדברים עם חברי ילדות שלו.
כשפגשתי את מארק בפעם הראשונה הכול נראה בסדר.
משפחה אמריקנית טיפוסית.
אבל במשך הזמן,
שמתי לב שמשהו אפל מתרחש שם.
ואנס הנטר חבר ילדות -
היו שולחים אותו לחדר שלו.
ואז אבא של מארק היה נכנס עם חגורה ומתחיל להכות אותו,
והשתמש אפילו בצד של האבזם.
פשוט נכנס לאמוק והצליף בלי הפסקה.
אבל אז הוא היה מפסיק ויוצא.
ואז יכולת לשמוע אותו למטה מכה את האימא.
הוא הכניס מכות רצח לאימא של מארק.
ואז אבא של מארק היה נכנס לחדר השינה
או לחדר שהייתה בו טלוויזיה ומתיישב,
ואחרי חצי שעה הוא היה אדם שונה לגמרי.
כאילו בלחיצת כפתור.
יום אחד באתי לבית שלו, והוא אמר,
"היי, תראה, יש לי מריחואנה."
אבל אז הופיע שם מסקלין,
הופיע שם אופיום, ובהמשך גם אסיד
מקליפורניה הופיע שם.
בסוף שבוע ספציפי אחד מארק לקח שמונה מנות של אל-אס-די-25,
שהיה סם חזק מאוד, ונעלם לכל סוף השבוע.
ביום ראשון בערב התקשרתי למארק ושאלתי
איפה הוא היה כל סוף השבוע. הוא אמר, "אחי, אתה לא תאמין.
ראיתי את ישוע הנוצרי והוא היה פשוט יפהפה,
והוא דיבר איתי."
ילדותו הכאוטית של צ'פמן מובילה אותו לכנסייה המקומית באטלנטה.
מארק היה סוג של זאב בודד, לא היו לו הרבה חברים
והתרשמתי שחיי המשפחה שלו אינם מאושרים.
הוא התעסק בסמים וגם מאוד מאוד...
צ'רלס מקגוון כומר -
התעניין במוזיקה מסוג הארד רוק ואסיד רוק.
בדרום באותם ימים
אנשים הזדהו עם הכנסייה המקומית,
ורובם היו די פעילים והאמינו בכנסייה.
למארק לא היה רקע כנסייתי, ככל הידוע לי.
ולכן כשהוא הצהיר על אמונתו בישוע הנוצרי,
הייתה לי הזכות להטביל אותו כאן בכנסייה הזאת,
ולהדריך אותו.
מהר מאוד הוא מצא קבוצה של אנשים שאהבו אותו וקיבלו אותו.
והוא די נמשך לאחת הנערות בקבוצת הנוער.
ג'סיקה.
בדרך כלל אני פותחת במילים,
"יצאתי פעם עם מארק צ'פמן..."
ג'סיקה בלנקנשיפ חברה לשעבר -
שלאחר מכן הרג את ג'ון לנון."
וכולם נורא מזועזעים.
החברה לשעבר ג'סיקה בלנקנשיפ,
עשויה להתגלות כעדת מפתח במשפט של צ'פמן.
הייתי בת 16,
והייתי בנופש עם הכנסייה שלי.
מישהו הזמין אותו להצטרף.
חשבתי שהוא די מגניב ורגיש.
הרגשות שלו באמת באו לידי ביטוי כשדיברנו.
היה לו חוש הומור נהדר.
אני מניחה שנדלקתי עליו.
הוא היה גיטריסט מעולה
ויכול היה לנגן כל דבר.
הוא במיוחד אהב את הביטלס, עד שג'ון לנון אמר
שהם פופולריים יותר מישו.
הוא רצה ללמוד עוד על כתבי הקודש ולהעמיק את האמונה שלו.
הבעיה הייתה שהוא שקע בדיכאון.
הוא נהג לשפוך את הלב ולספר כמה הוא עצוב,
ושיש לו הרגשה שהוא לא יצליח.
חשבתי שהוא חוטף התמוטטות עצבים.
התחננתי בפניו שיפנה לעזרה נפשית,
והוא ענה,
"אני לא צריך לדבר עם אף אחד."
בשלב הזה הוא התחיל לצעוק עליי,
ונדמה לי שבערך בתקופה הזאת היחסים התחילו להתדרדר.
התפרקות הקשר הזה
מביאה את צ'פמן לחפש התחלה חדשה.
הוא מחליט לעבור להוואי.
תחשבו על זה. הוואי היא מקום נפלא למגורים.
מזג אוויר מושלם. זה יהיה אידיאלי.
זה יהיה כמו גן עדן.
אבל שוב התחלתי להיכנס לדיכאון
ופשוט נשבר לי מהכול.
מדברים שחשבתי שיהיו נפלאים אבל התבררו כהפך הגמור.
הוא נסע למקום מרהיב עין ליד האוקיינוס,
והוא לקח צינור גומי
וחיבר אותו לצינור הפליטה ובחזרה לתוך המכונית.
ואז הוא התיישב וחיכה למוות.
חשתי הקלה כשהתחוור לי שאני הולך למות.
החיים בהחלט מבאסים.
צוות ההגנה סבור שניסיון ההתאבדות מעיד
על הבעיות הנפשיות של צ'פמן,
אבל זה רק מחזק את אמונת התביעה שהוא משווע לתשומת לב.
הוא ביצע מה שהייתי מכנה ניסיון התאבדות מדומה.
שוב, מעשה שנועד למשוך תשומת לב לעצמו.
מדובר באדם בן 25 שעשה בעבר דברים
שלא היו ראויים לעניין מיוחד,
ושהיה מתוסכל מזה,
ולקה בהפרעת אישיות שהביאה אותו לחשוב שהוא ראוי לתשומת לב.
זה פשוט מצער להחריד שהוא ביקש
למשוך לעצמו תשומת לב ע"י גניבת
התהילה של אדם כמו ג'ון לנון.
22 ביוני 1981 -
התקשורת העולמית נוהרת למשפט של מארק צ'פמן.
העיתונאים מקווים להבין סוף סוף למה אייקון בינלאומי
נורה למוות בדם קר.
בניו יורק, 24 צופים עברו חיפוש גופני...
שירות הכליאה -
והורשו להיכנס לפתיחת המשפט של מארק צ'פמן.
זה היה היום הראשון לבחירת המושבעים,
בפתחו של משפט ארוך.
המון של עיתונאים וכמה צופים המתינו להיכנס לאולם המשפט.
1983 תעודת עיתונאי אי-אר שיפ - ניו יורק טיימס -
אני אוהבת משפטים.
בעיניי זו הזדמנות פז לראות דרמה.
יש סוג מסוים של התרגשות שפורצת...
אי-אר שיפ עיתונאית -
והאדרנלין מתחיל להתגבר.
הייתי כתבת מתחילה וזה היה אחד הסיפורים הגדולים הראשונים שלי.
העולם כולו צפה.
הוא באמת התכוון להרוג את ג'ון לנון.
הוא באמת ידע מה הוא עושה כשהוא הרג את ג'ון לנון.
הרגשות סוערים
והדעות בנוגע לצ'פמן עודן חלוקות.
אנחנו אוהבים את ג'ון!
על רצח של אדם אהוב ושוחר שלום כמו ג'ון לנון.
ניו יורק -
מגיע לו עונש מוות. - ג'ון האמין בשלום.
לכל מי שצופה, ושבאמת העריץ את לנון,
אל תיגעו באיש.
כי לנון לא היה אוהב את זה. זה לא היה הקטע שלו.
לנון האמין בסליחה.
בני אדם הם בני אדם, ולא משנה מה יוצא מהם.
כמה חולים... האיש פשוט חולה. זה כל העניין.
אני בטוח שחלק מחבריו יגידו שהמעשים שלו לא היו נורמליים,
אבל לא הייתה כל ראיה לכך שהוא סובל
ממחלת נפש חמורה כל כך, עד שלא ידע
מה הוא עושה ושהמעשה שלו פסול.
זה שאלת המפתח בתיק הזה.
הייתה התרגשות רבה כשהתגודדנו
מחוץ לאולם המשפט
וחיכינו שהדלתות ייפתחו ושהמשחק יתחיל.
זו הייתה התמונה בקומה ה-13
מחוץ לאולם של השופט דניס אדוארדס.
איידה אלוורז -
המסדרון המה כתבים וצוותי צילום שהגיעו
מכל העולם למשפט הרצח הסנסציוני.
כולם עמדו מחוץ לאולם המשפט
וחיכו לפתיחת הדלתות.
אבל אחרי שחלפה שעה ואפילו יותר,
התחלנו לחשוש שקורה משהו
ואנחנו לא חלק ממנו.
השופט החליט לפי שיקול דעתו לסגור את דלתות האולם.
אז האנשים היחידים שנכחו שם היו אני,
התובע הבכיר, פרקליטי ההגנה והשופט.
מאחורי דלתות אולם המשפט הסגורות
חלה תפנית מפתיעה.
צ'פמן הודה באשמה. וכולנו שאלנו, "מה?"
ביזארית אף יותר היא הסיבה שמסר צ'פמן
להודאתו הפתאומית באשמה.
הוא אמר שאלוהים בא אליו לתאו ואמר לו להודות באשמה,
ושהוא חש הקלה גדולה לאחר מכן.
אני יושב מול הרדיו,
מקשיב למוזיקת רוק,
ופשוט הרגשתי את רוח הקודש מדברת ללב שלי.
ובאותו ערב ידעתי שהאל רוצה שאודה באשמה.
אבל אני לא רציתי. רציתי להמשיך בדרך הקודמת.
אמרנו לשופט שזו
ראיה נוספת לאי-שפיותו.
ואז השופט אמר, "יש לי קרובי משפחה שמאמינים שהם מדברים
עם אלוהים יום יום, ואני לא הולך לטעון שהם לא שפויים."
וזה היה הסוף פחות או יותר.
חדשות הרשת העצמאית -
אלוהים אמר לו. ולכן מארק דיוויד צ'פמן
טוען שהוא שינה את תשובתו מכפירה באשמה להודאה
בהריגת חבר ביטלס לשעבר ג'ון לנון.
אם שופט ניצב מול נאשם שמוכן
להודות באשמה ולוותר על קיום משפט, מנקודת המבט של השופט, זה בסדר.
במידה מסוימת לא הופתעתי,
כי הוא דיבר קודם לכן
על הפחד שלו שאם יישלח לבית חולים לחולי נפש,
הוא יהיה מוקף בדמונים מכל עבר.
והוא היה איתן בדעתו.
הוא לא רצה ללכת לבית חולים לחולי נפש
אף שהיה ברור שהוא משוגע.
הודאתו של צ'פמן קוטעת משפט שיכול היה לחשוף את הסיבות
לירי ארבעת הכדורים באחד מכוכבי המוזיקה המודרנית הגדולים ביותר.
הסנגור ג'ונתן מרקס
אמר שהוא מאוכזב מאוד מההחלטה של לקוחו.
ציפיתי בכיליון עיניים למה שיכול היה להיות...
ג'ונתן מרקס סנגור -
אני חושב, משפט מאוד מרתק ומעניין ומועיל.
כי אני חושבים שאנשים רבים
היו לומדים על...
על מארק צ'פמן ועל הגנת האי-שפיות בעקבות המשפט.
אתה חושב שהוא לא שפוי? - כן, בהחלט.
אין כל ספק. - לא כשיר לעמוד לדין?
לא כשיר. מדויק.
ברור שהעדות הפסיכיאטרית הייתה קריטית.
ההסבר של התביעה שהוא חיפש תשומת לב,
שהיה לו שיגעון גדלות...
כן, זה היה תיאור חלקי של צ'פמן ושל התנהלותו,
אבל זו בשום אופן לא הייתה התמונה המלאה.
אי-שפיותו הייתה עמוקה הרבה יותר
מכפי שהם הסכימו להודות.
ד"ר ליזה גולד היא פסיכיאטרית פורנזית
שמתמחה בהגנת אי-שפיות.
היא לא הייתה מעורבת בתיק של צ'פמן,
אבל היא בוחנת החלטות שהתקבלו באותו זמן.
עורך הדין אמר, "אני לא חושב שהוא כשיר."
ד"ר ליזה גולד פסיכיאטרית פורנזית -
לא ברור לי למה ששופט יאמר,
"אני דווקא חושב שכן." הוא שופט,
הוא לא איש מקצוע בתחום רפואת הנפש.
הייתי ממליצה שהוא יקבל דיון כשירות נוסף.
הייתי רוצה שמישהו ישאל אותו,
"למה אתה חוזר בך?"
החשד שלי הוא שהוא התחיל להיסדק מעוצמת הלחץ
של הקרקס התקשורתי המתוקשר שהיה צפוי להתרחש.
בעודו ממתין לגזר דינו ברייקרס איילנד,
מצבו הנפשי של צ'פמן מתחיל להתבהר במלוא חומרתו.
זה תזכיר שכתבתי וצירפתי לתיק.
ב-12 ביולי 1981, מארק צ'פמן עבר אפיזודה פסיכוטית אלימה
בבית החולים ברייקרס איילנד.
הוא זרק כיסא על מכשיר טלוויזיה
והכריז בקול צפצפני שהוא דמון.
לאחר מכן הוא נכלא בתאו והחל לקפץ ממקום למקום,
לטפס על סורגי התא ולשרוק ולצווח כמו קוף."
אני ראיתי אותו רק אחרי שהוא קיבל
תרופה אנטי-פסיכוטית חזקה.
הוא אמר לי ששני שדים נכנסו בו.
הוא כבר הודה באשמה.
לא היה לו מה להרוויח מזה.
חשבתי שזו ראיה חזקה,
שוב, לאי-שפיותו.
בחודשים שאחרי הירי,
יוקו עדיין מתקשה להשלים עם האובדן הפתאומי של ג'ון.
היה לנו טוב מאוד בניו יורק ביחד,
וזה נגמר.
וגם העובדה שהוא מת בפתאומיות כזאת,
אני חושבת שזה השפיע עליי, כי אם זה היה תהליך איטי,
היינו יכולים לדבר על זה או משהו.
אבל ג'ון האחרון שאני זוכרת היה אדם
מאוד חברותי, נמרץ ומלא חיים.
מארק צ'פמן מופיע כעת בציבור לשמיעת גזר דינו.
זו ההזדמנות האחרונה של הצוות המשפטי
לבקש מידת רחמים עקב מצבו הנפשי.
הרשויות לא לוקחות סיכונים עם צ'פמן
מחשש שיותר מדי מעריצים שרופים של לנון מסתובבים בשטח.
צ'פמן מגיע לבית המשפט הבוקר בסתר ותחת אבטחה כבדה.
בעת מתן גזר הדין,
אולם המשפט היה פתוח, כך שהמונים גדשו את אולם המשפט.
השורות הראשונות באולם המשפט היו מלאות
בכתבים ובאנשי תקשורת.
ניו יורק -
שומרים בדקו בגלאי מתכת
את כל מי שנכנס לאולם המשפט.
ובאולם, מארק דיוויד צ'פמן,
עוטה אפוד מגן מתחת לחולצה,
ישב ובידיו עותק של "התפסן בשדה השיפון" מאת ג'יי.די סלינג'ר.
ראינו את צ'פמן בדיון של הקראת כתב האישום,
וראינו אותו אחרי שהוא הודה באשמה.
מתן גזר הדין היה הזדמנות האחרונה לשמוע אותו.
צ'פמן לא הזכיר את האדם שהוא הרג
כשקיבל את הצעת השופט לפנות לבית המשפט.
במקום זאת, צ'פמן הקריא פסקה מהספר שנשא
עימו לאורך רוב הדיונים המשפטיים.
"התפסן בשדה השיפון" מאת ג'יי.די סלינג'ר.
"התפסן בשדה השיפון" -
הוא לא מסביר
מדוע מתן פרסום לספר הוא דבר חיובי כל כך.
הוא חש שהספר הזה חשוב כל כך,
שהוא האמירה שלו בביצוע מעשה כזה.
רוצה לדעת משהו?
רון הופמן בלש -
כל המעורבים בתיק קראו אותו חוץ ממני.
אני פשוט לא קניתי את זה.
זו הפעם הראשונה שאני מודה בפומבי שלא קראתי את הספר הזה.
הוא מנסה להחליף את שמו להולדן קולפילד.
הוא מנסה להיות האנשים האלה.
אין שום סיבה רציונלית
למחשבה שאתה תיהפך למישהו אחר,
אבל זה מראה עד כמה הוא לא רצה להיות הוא עצמו.
היום שניים מהפסיכיאטרים של צ'פמן
קראו להרחיב את הטיפול בו.
הם הביאו פסיכיאטר שאמר שהוא משוגע,
אז אנחנו הבאנו פסיכיאטר שאמר שהוא לא משוגע.
ואז הם הביאו עוד פסיכיאטר כדי שיגיד שהוא משוגע,
ואנחנו הבאנו עוד אחד שיאמר שהוא לא.
כל מה שאני יודע זה שדיברתי עם פסיכיאטרים רבים במסגרת התפקיד,
ורובם משוגעים בעצמם.
מארק דיוויד צ'פמן נשלח
ל-20 שנה עד מאסר עולם בגין רצח
ג'ון לנון. - צ'פמן נשלח
ל-20 שנה עד מאסר עולם בגין רצח ג'ון לנון.
לא היה ספק שהוא נושא באחריות פלילית
לרצח בכוונה תחילה.
הסנגור לא ערער על העובדות, אלא רק על המסקנה.
המעשה תוכנן בקפידה
ובוצע היטב. הוא היה מכוון וגם לא שפוי.
אתה מארק, נכון?
בשלב ההוא ג'ונתן ואני ידענו שהוא יישלח לכלא
לכל חייו, ושאם הוא ישב בכלא,
הוא לא יקבל שום טיפול פסיכיאטרי.
ובעיניי זו לא הייתה התוצאה הנכונה.
יוקו נשארת בבניין דקוטה עם בנם שון,
מנסה לעבד את ההתרחשויות.
הדבר היחיד שאני מתחרטת עליו הוא העובדה שג'ון היה צריך למות
באופן שבו הוא מת.
יש אנשים שאומרים שאם ג'ון לא היה באמריקה,
אם הוא היה בבריטניה, למשל, הוא לא היה נורה למוות.
אולי היינו צריכים להיזהר יותר.
אחרי שג'ון מת,
כולנו היינו בהלם נוראי.
היינו קהי חושים.
בוב גרואן צלם -
יוקו הייתה סלע איתן באותם ימים.
וג'ון לא מת בהתאבדות,
לא סיממו אותו והוא לא חטף התקף לב.
לא, ג'ון נרצח.
והיה לי חשוב מאוד להראות את זה לעולם.
ג'ון ואני תמיד ניסינו להביא שלום לעולם.
ולמרבה האירוניה, ג'ון, שהיה שוחר שלום בכל לבו,
מצא את מותו באופן אלים כל כך.
אני זוכר שיוקו אמרה שכאשר המנהיג נושא הדגל נופל,
מישהו צריך להרים את הדגל ולהמשיך הלאה.
יוקו מצאה דרך
להפוך את מותו של ג'ון לכוח מיטיב.
עונת זכוכית יוקו אונו -
כשהיא השתמשה בתמונת משקפיו המגואלים בדם של ג'ון
על עטיפת האלבום,
אנשים רבים נחרדו מכך שהיא הייתה מסוגלת לעשות דבר כזה.
היא התקשרה אליי באותו בוקר כדי שאעזור לה לצלם את המשקפיים.
הלכתי לבניין דקוטה והתקנתי תאורה,
והיא רצתה להעמיד את המשקפיים על אדן חלון ליד כוס מים,
כשסנטרל פארק נשקף מבעד לחלון.
חשבתי שזו תמונה שהיא צריכה לצלם, אז לקחתי את המצלמה השנייה שלי
וצילמתי אותה מצלמת את התמונה.
כשמסתכלים על התמונה של המשקפיים
מרגישים את האימה.
וזה טיפה אחת ממה שיוקו מרגישה באמת,
כי היא הייתה שם.
היא ראתה את מה שקרה למשקפיים.
אבל אם אתם מרגישים כל כך רע רק מתמונה שלהם,
אתם יכולים לדמיין מעט ממה שיוקו הרגישה.
המשקפיים שהוא הרכיב ברגע האחרון,
הייתה בזה אמירה על חשיבות הפיקוח על נשק.
דרוש פיקוח על נשק עכשיו -
זכרו את ג'ון -
צריך לעשות משהו בנוגע לנשק,
פיקוח על נשק, ולאופן החשיבה של המדינה הזאת,
של האנשים שנושאים נשק.
זה נורא.
אם לצ'פמן היה סכין ולא אקדח, אולי ג'ון לנון היה עדיין חי.
אקדחים הם קטלניים מאוד. אין דרך חזרה.
ההחלטה הסופית לעשות את זה...
פיקוח על נשק לא יהרוג אותנו -
עשויה להיות אימפולסיבית.
ונראה שזה מה שקרה עם צ'פמן.
וושינגטון -
די לאקדחים -
צ'פמן כבר ריצה כמעט עשר שנים בבידוד
כשהוא מקבל הצעה להתראיין בכלא
ע"י מנחה תוכנית האירוח האמריקני לארי קינג.
לארי קינג בשידור חי -
הערב: לפני 12 שנה המוזיקה מתה
כשמארק דיוויד צ'פמן ירה והרג את חבר ביטלס לשעבר ג'ון לנון...
אוהב אותך ג'ון -
זו הפעם הראשונה שהציבור האמריקני שומע
את הרוצח של ג'ון לנון.
מארק דיוויד צ'פמן מצטרף אלינו מבית הכלא אטיקה
לרגל יום השנה ה-12 למותו של ג'ון לנון.
מארק, למה עכשיו? למה לספר את הסיפור עכשיו?
סי-אן-אן -
טוב, לארי, אני בריא עכשיו.
כבר כמה שנים אני בריא.
מארק דיוויד צ'פמן רוצח ג'ון לנון -
אני מרגיש טוב.
תמיד היו בי דברים שרציתי להוציא החוצה,
לספר לציבור למה עשיתי את מה שעשיתי.
באותם ימים הייתי אבוד.
לא ידעתי מי אני, אבל עכשיו אני יודע.
ולכן אתה חייב להרגיש חרטה יום יום.
יש בי חרטה. אני מצטער על מה שעשיתי.
אני מבין עכשיו שבאמת שמתי קץ לחיים של אדם.
באותו זמן הוא היה עטיפה של אלבום מבחינתי.
הוא לא היה קיים, אפילו כשפגשתי אותו באותו יום
כשהוא חתם לי על האלבום, והוא עשה את זה באדיבות רבה.
והוא לא היה מזויף, אגב. הוא היה סבלני מאוד.
פשוט ראיתי אותו כ...
כידוען דו-ממדי... - בסדר.
בלי רגשות אמיתיים. - מה ריפא
את מה שלדעתך היה סכיזופרניה?
לא תרופות ולא רופאים, אלא אלוהים.
מארק דיוויד צ'פמן היה כישלון בעיני עצמו.
הוא רצה להיות אדם חשוב, לארי.
הוא לא ידע איך להתמודד עם היותו סתם אחד.
הוא ניסה להיות מישהו כל חייו.
אבל ככל שמצבו החמיר...
ואני סבור שהייתי סכיזופרני באותה עת,
אף אחד לא יכול לי לומר שלא.
אף שהייתי אחראי למעשיי, מארק דיוויד צ'פמן תקף
משהו שלפי דעתו היה מזויף,
משהו שהוא כעס עליו, במטרה להפוך למשהו שהוא לא,
להפוך למישהו.
לדברי צ'פמן, הוא אדם אחר,
נוצרי שנולד מחדש והוא מצטער על מה שעשה.
כעת בפעם הראשונה, אחרי כמעט 20 שנה בכלא...
3 באוקטובר 2000 -
צ'פמן מתייצב בפני ועדת השחרורים כדי לבקש את חירותו.
יוקו אונו כתבה לוועדת השחרורים
ש"אם צ'פמן ישוחרר, אני עצמי ושני בניו של ג'ון, שון וג'וליאן,
לא נרגיש בטוחים כל ימי חיינו."
האם יש לסלוח למארק דיוויד צ'פמן?
אני יודעת שהאפיפיור הלך לכלא
וביקר בכלא וסלח לאדם
שניסה להתנקש בחייו, משהו כזה.
אבל אני לא אפיפיור.
וקשה לי מאוד לסלוח על מה שקרה.
זה הדיון השלישי של מארק דיוויד צ'פמן בוועדת השחרור.
הוא כבר בן 49...
5 באוקטובר 2004 -
אסיר בכלא אטיקה קרוב ל-24 שנים.
צ'פמן זכאי לחנינה משנת 2000,
ובכל פעם בקשתו סורבה.
אני חושבת שזה נורא שאדם שהרג חבר בלהקת הביטלס
עשוי להשתחרר מהכלא.
אני עדיין רואה אותו.
הוא נענש בחומרה רבה יותר מכפי שידוע לציבור
כי הוא נאלץ לחיות בבידוד בכלא.
הוא לא יכול אפילו ללכת לתפילות בכנסייה מחשש
שאסירים אחרים יפגעו בו.
בכל מצב אחר,
הוא היה נשפט כאדם לא שפוי.
כשהוא דיבר על המאבק ועל הכפייתיות שסבל ממנה,
היינו קוראים לזה פסיכוזה.
אם הוא היה יורה באדם לא מפורסם,
אני לא חושב שהוא היה בכלא היום. אבל הוא ירה באדם הלא נכון.
אני משוכנע לחלוטין שהוא כבר לא מסוכן.
האדם שניסה להרוג את הנשיא רייגן,
השתחרר לא מזמן והוא נשפט כלא שפוי.
ג'ון הינקלי ג'וניור נמצא זכאי מחמת אי-שפיות
מהירי בנשיא רייגן.
ג'ון הינקלי ג'וניור ישוחרר
אחרי 35 שנה ויישלח לגור עם אמו.
משטרה -
הוא טופל בהצלחה בבית חולים פסיכיאטרי
ואינו נחשב עוד כמסוכן לחברה.
אני כאן היום כדי לקרוא לוועדת השחרורים של מדינת ניו יורק...
מדינת ניו יורק בית המחוקקים -
לסרב לשחרורו של מארק צ'פמן.
אל תאכזבי אותי ועדת השחרורים -
בינתיים מארק צ'פמן נשאר בכלא
עם גישה מוגבלת לטיפול פסיכיאטרי.
אני משתדל לחוש חמלה כלפי כל הלקוחות שלי,
ולפעמים זה...
זה קשה יותר לעומת מקרים אחרים.
והייתה בי חמלה כלפיו.
מי יכול להסביר למה מישהו משתגע?
כלומר, אני לא חושב שהוא רצה ל...
אילו הייתה לו ברירה,
אני לא חושב שהוא היה בוחר להיות משוגע, אבל הוא היה.
ובגלל זה חשתי חמלה כלפיו.
ג'ון לנון מת לפני יותר מ-40 שנה,
אבל המילים מאותו ריאיון אחרון עדיין מהדהדות היום.
הריאיון האחרון - 8 בדצמבר 1980 -
נדמה כאילו התמה שמונחת ביסודו של היקום,
או של כל דבר אחר ששווה משהו,
מסתכמת בדבר הזה שהוא אהבה, אהבה, אהבה.
וזה היה המאבק ל...
לאהוב, להיות נאהב, ולהביע את זה.
יש באהבה משהו מופלא.
אני רוצה להיות מסוגל לאהוב כמה שיותר.
אני עדיין מתגעגעת אליו, במיוחד עכשיו, כי
העולם לא במצב טוב ונראה שכולם סובלים.
ואם הוא היה כאן, המצב היה
שונה, אני חושבת.
כשאתה חושב על אבא שלך עכשיו,
מהם הזיכרונות הכי יפים שעולים בראשך?
מה הדבר שגורם לך לחשוב,
"כן, זו תמצית היחסים שלי עם אבא שלי?"
סרטונים רק שלי ושל אבא שלי, תמיד ישבתי על הברכיים שלו.
פשוט להיות ביחד.
כי ככה זה היה. תמיד היינו ביחד.
פשוט ידעתי שהוא שם וידעתי שהוא אבא שלי...
וידעתי שאני אוהב אותו.
מהי לדעתך התרומה הכי גדולה של אבא שלך?
המוזיקה שלו השפיעה על כולם,
כמעט על כל העולם.
כלומר... וזה מדהים, ההשפעה של מוזיקה על בני אדם.
והתרומה שלו לך?
לי הוא היה אבא שלי.
תרגום: גלית אקסלרד