Věčné slunce.
Vlny bez konce.
Už nevím, kým jsem byla, než jsem se poprvé postavila na prkno.
Toho člověka spláchnul příliv.
Když surfujete, jste nepopsaný list,
máte svobodu nechat se unášet vlnami za tím, co přijde.
Máte svobodu najít své pravé já.
Najít dokonalou vlnu.
Všude kolem voda, vaše opora.
Tam se cítím doma.
Když vyjedete z příboje,
jste zbrusu nový člověk.
Máte zbrusu nové já.
Kokosy mi na slunci připadají sladší.
CAROL KOHLOVÁ V EPIZODĚ…
MOŘSKÁ UKOLÉBAVKA ANEB SURFAŘSKÁ ODYSEA
Na Kapali se surfuje už od středověku.
Baba Lou Anne, Dottie, CP a já jsme přijely minulý týden.
Na Kapali jsou vlny stejně velké jako naše osobnosti.
Díky podmořskému útesu je tu stálý a čistý bod zlomu.
Nádhera.
Kdekdo považuje surfování za sport,
ale to, jak se Baba Lou Anne pohybuje ve vlnách, se víc blíží umění.
Je fantastická surfařka.
Umí měnit postoj. Zvládá goofy i regular.
To umí málokterý surfař.
A ještě méně jich to zvládne při otočce ve vzduchu.
Dámy a pánové, Baba Lou Anne.
Dottie nesurfuje dlouho, ale náramně si to užívá.
Kromě toho se nedávno rozvedla.
Poté, co jednou po návratu z práce
našla manžela v posteli s dentální hygienistkou,
si udělala milence z oceánu.
Brázdí vlny s bezhlavou bezstarostností na prkně jménem Suzie.
Pozdrav diváky, Dottie.
CP, což je zkratka pro Corinthia Panatopoulosová, je vynikající surfařka.
Je slepá na jedno oko, nemá prostorové vidění,
ale zřejmě ji to nijak neomezuje.
Nepotřebujete dvě oči na to, abyste viděli, jak je dobrá.
Podívejte, jak válí.
Když CP zrovna na prkně nekrotí divoké vlny,
píše knihu,
dobrodružný román o čtyřech surfařkách, které ve volném čase řeší záhady.
Nejsem si jistá, kdy ten román dokončí, ale líbí se mi, jak začíná.
Na mělčině je nalezena operní pěvkyně s šurikenem v zádech.
Dobré čtivo na pláž, o tom žádná.
Sešly jsme se tady u břehů Kapali,
20 kilometrů od souostroví Kono ve tvaru jahody, na týdenní radovánky na slunci.
Pak se zase rozejdeme a každá z nás se vydá svou vlastní cestou.
Baba Lou Anne míří do Seattlu.
Nebude tam surfovat po rozbouřených vlnách u Alki Pointu,
ale zkusí base jumping ze Space Needle.
Dottie a její prkno Suzie mají namířeno do Japonska.
CP odjíždí, aby věnovala víc času
vymýšlení důmyslných zvratů v případech záhadných vražd.
Co se mě týče, já budu cestovat za sluncem po celém světě
a hledat ty největší vlny, ty nejpřátelštější lidi
a cestou budu objevovat sama sebe,
zatímco se budu vrhat do vody prknem napřed.
Jsem v tom tělem i duší,
jen moje prkno a tlustá vrstva vosku.
Nářez.
Je nesmírně důležité se na takovou cestu dobře sbalit.
Musíte na to jít chytře a balit účelně.
Pod tím si já představuju vosk na surfy,
plavky, jednu chryzantému,
tři ručníky, mušličkový náhrdelník pro štěstí,
opalovací krém s ochranným faktorem 150,
dva foťáky na jedno použití, učebnici anglicko-maorské konverzace,
brakové čtivo na pláž, Příboj lásky od Alice T. Townsendové,
fotografii surfařské legendy Kathy Kohner-Zuckermanové,
sedm vonných tyčinek,
signální pistoli, sluneční brýle,
tajemný totem, mačetu.
A ochotu všechno to zahodit a smířit se s tím, kam vás život zavane.
Omlouvám se, madam. Váš kufr je zřejmě v Londýně.
HAVAJ
Po tříhodinovém letu neznám nic lepšího než chladný vánek.
A žádný vánek není chladnější než ten, co vane z panenských vod Cortézova moře.
Svoje hledání dokonalé vlny zahajuji tady v Cabo San Lucas.
Cabo San Lucas kdysi bývalo ospalé město, které navštěvovali jen kočovní surfaři,
ale teď se z něj stal vyhledávaný turistický cíl.
Město proslulo divokým nočním životem
a turisté teď chodí pařit do podniků jako Señor Chi-Chi
nebo Drunken Mermaid, abych jich jmenovala aspoň pár.
Ale já tu nejsem kvůli margaritám v akváriích
nebo soutěžím krásek v mokrém tričku.
Já jsem přijela za vlnami.
Boží.
Tolik ztracených studentů na prázdninách,
celá generace teenagerů, kteří nikdy nenašli cestu zpátky domů.
Podroušení prostopášníci, kteří odmítají dospět.
Všichni tančí podél písečných břehů
a pijí vodu z bájné fontány.
Vodu, která má moc je omladit a zajistit jim věčné mládí.
Když vás tu omývá oceán,
jste stále na mělčině svého mládí.
Věčné slunce.
Vlny bez konce.
Věčné dospívání.
Celkově se mi v letovisku Cabo San Lucas surfovalo skvěle.
Ale jestli jsem chtěla najít dokonalou vlnu,
musela jsem se do toho hledání víc opřít a cestovat do míst nedotčených turisty.
Čau, krásko. Nechceš s námi pak zajít na skleničku?
Možná příště.
Ty jsi fakt mistr.
Sklapni. Sám jsi mlčel jako zařezanej.
PENDLOVÁNÍ PO VLNÁCH
TASMÁNSKÁ ZÁTOKA
HATTERASŮV OSTROV
NEZNÁMO KDE BERMUDSKÝ TROJÚHELNÍK
VELIKONOČNÍ OSTROV
PLÁŽ BUNJI
Moje hledání dokonalé vlny pokračuje tady.
V Mekce surfařského světa, na pláži Mavericks.
Vlny zde dosahují výšky až 20 metrů,
a proto je to prubířský kámen pro všechny extrémní surfaře.
Takže než jsem vůbec vyjela do vln, věděla jsem, že se musím připravit.
Meditovala jsem čtyřikrát denně,
dvakrát víc než obvykle.
Představuju si, že jsem vlk a vlny jsou koloušek.
Představuju si, že jsem medvěd a vlny jsou migrující lososi.
A sledovala jsem ten příboj z břehu, z útesů, během bezesných nocí,
neustále jsem ho sledovala, hltala ho, učila se od něj.
Než jsem se nadála, byla jsem připravená.
Rozhodla jsem se, že to monstrum sjedu se svou starou kamarádkou Nadiou.
Bývala zdravotní sestra v Sarajevu,
pak jeptiška v Kappadokii.
Teď sjíždí obří vlny.
Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem nebyla nervózní.
Takhle velké vlny vám připomínají, jak malí ve skutečnosti jste.
Jste jen zrnko písku v oceánu.
Zrnko rýže v boží laskavé dlani.
Konečně jsem zkrotila 15metrovou vlnu a chystám se vstoupit do Nadiiny sféry.
Jet tuhle vlnu je úžasný pocit.
Je to čirá energie.
Čirá síla.
Chvíli jsem si myslela, že jsem ji našla,
tu vlnu, kterou jsem hledala.
Ale když bylo po všem, věděla jsem, že to tak není.
Tohle je Nadiina dokonalá vlna, ne moje.
Hledání pokračuje.
V Toskánsku jsem se rozhodla vynechat vlny úplně.
Důvod mé návštěvy byl totiž jiný.
Stará láska.
Angelo Alfolini.
Okamžitě bylo jasné, že naše pouto časem nezrezivělo.
Podnikali jsme vyjížďky po okolí, diskutovali o politice i o filozofii
a debatovali o různých tématech od lásky, přes život
až po postřehy o italské kinematografii.
Povídali jsme si o víně
a o výhodách lisování hroznů ve starých dřevěných sudech.
Vyráběli jsme rigatoni a čerstvou mozzarellu,
večeřeli jsme to nejlepší rizoto, jaké jsem kdy ochutnala.
Ale jak rychle moje návštěva začala,
tak i skončila.
Za východu slunce jsem byla pryč,
abych pokračovala v cestě za hledáním dokonalé vlny.
Arrivederci, má lásko.
PENDLOVÁNÍ PO VLNÁCH
V Michiganském jezeře jsme si močili do neoprénů. abychom se zahřáli.
Vlny v Thajsku měly krátký život.
Zato jsem tu našla suvenýr na celý život.
Celkově vzato dobrý týden.
Ale stejně bylo něco špatně.
Zabloudila jsem.
Čím víc jsem cestovala, tím víc jsem cítila, jak mi uniká cíl.
Existovala ta dokonalá vlna vůbec?
Na pobřeží ostrova Kilokilo jsem vyložila své potíže Auli'imu,
místnímu surfaři, který věřil, že klíč k nalezení dokonalé vlny
leží v psychotropních látkách.
Říkali tomu „gesthaini“.
Původně je to květina, která roste na kůře mangrovníků
a kterou pak pozřou netopýři,
jejichž výkaly se pak seškrábou ze stěn jeskyní
a nakonec se podávají v čaji.
Byla tohle odpověď, kterou jsem hledala?
Tu noc mě Auli'i zavezl k břehům řeky Saanapu,
abych se setkala se stařenou jménem Wailele.
Wailele bylo údajně více než 100 let a pomohla najít cestu
nejednomu zbloudilému poutníkovi.
Bála jsem se, ale pokud je tohle způsob, jak najít perfektní vlnu, tak budiž.
Spatřila jsem je, dokonalé vlny.
A poprvé se mi zdály být blíž než kdykoliv předtím.
WAHIBSKÁ POUŠŤ OMÁN
Existují snadnější způsoby, jak se dostat k ománskému pobřeží v Arabském moři.
Řada letišť ušetří cestovatelům brutální cestu přes Wahibskou poušť.
Ale také je připraví o pohled na pouštní vlny.
Moře dun zamrzlých v čase.
Nemohla jsem přijet do Ománu, aniž bych se tu stavila.
Hustá trať.
Mají tu dobrý čaj.
Jackson mi říká, že to je karak chai, místní oblíbená sorta.
S Jacksonem jsem se seznámila v lineupu na Manhattan Beach.
Tehdy to byl ještě větší nadšenec než já.
Sedm dní v týdnu vartoval za rozbřesku za každého počasí u moře.
A pak to všechno zahodil.
Když se ho zeptám proč, je jasné, že o tom nechce mluvit.
Má na to právo.
Někomu ta posedlost přeroste přes hlavu.
Můžete se v ní ztratit, dokud vám nic jiného nezbude.
Nevím, co se Jacksonovi stalo,
ale myslím, že potřeboval mít mezi sebou a vlnami celou poušť.
Myslím, že teď žije jen tkaním.
Když se zeptá, jak se mám, řeknu mu o svém vidění.
O tom monstru, o mlze, o dokonalé vlně.
Jen se zasměje.
Mělo mě napadnout, že nemám ateistovi hlásat evangelium.
Jackson byl najednou duchem nepřítomný
a ztracený, jako by se prohrabával v rumišti své mysli.
Sbohem, Jacksone.
Díky za ten kobereček.
Další dny byly náročné.
Nemohla jsem dostat z hlavy obraz těch dokonalých vln.
Prostoupil celou moji bytost a začal mě budit ze spaní.
Tak jsem se vydala na jediné místo,
kde se mohlo to, co jsem viděla, stát realitou.
Toto ospalé přímořské městečko,
které se nachází ve Východním Sussexu, není zrovna proslulé surfařské centrum.
Ale když začne dout vítr a přivalí se mlha, všechno se změní…
a z této malebné vísky se stane
jedno z nejhustějších míst, kde si pochutnat na vlnách.
Bomba.
Když jsem sem dorazila, vydali výstrahu před mlhou.
Byla hustější, než v jaké je povoleno se koupat.
A plavčík začal všechny svolávat ke břehu.
Bezva. Aspoň budu mít vlny jen pro sebe.
Bylo to přesně jako v mém vidění.
Žádné nebe, žádný oceán.
Jen já a mlha.
Věděla jsem, že jsem blízko.
A pak jsem to uslyšela.
Rachot rostoucí vlny.
Byla to ona?
Byla to…
Všechno byla jen šmouha.
Konečně jsem prožívala svou vizi, a hned vzápětí…
O pár dní později jsem se marně snažila vyrovnat se svým fiaskem.
V Londýně jsem se shledala se svým ztraceným kufrem.
Ale jeho obsah mi teď připadal cizí.
Osobní věci mně neznámého člověka.
Čí je to chryzantéma?
Byl to člověk, který věřil v existenci dokonalé vlny.
Až na pobřeží Peru jsem si uvědomila, že surfování už není pro mě.
Mohla bych se naučit nějaké řemeslo jako Jackson.
Mohla bych vyrábět keramické hrnky.
Hrnky má každý rád.
Hrnek, perfektní dárek pro každou příležitost.
Prostě jsem věděla, že je čas posunout se dál.
Chystala jsem se jít dovnitř a odpískat to, když tu se jako fata morgána
zjevila postava nějakého muže.
Odněkud jsem ho znala.
Ale odkud? Odkud jsem ho jen znala?
Pak mi to došlo.
Byl to ten strážce majáku. V nějakém hábitu?
To je náramek z psychiatrie?
Okamžitě si všiml zoufalství v mých očích a zeptal se, co mě trápí.
Zatímco střídavě upadal do bezvědomí,
vykládala jsem mu o svém hledání a o svém smutném fiasku.
Řekl, že ví, jak z toho ven.
Alespoň to tak znělo.
„Ukážu ti dokonalé vlny.“
„Díky,“ řekla jsem já, „ale už v ně nevěřím.“
„Jednodenní cesta než dojde olej v lampě.“
Nejdřív jsem byla opatrná.
Byl opilý a ten andělíček mě také moc neuklidňoval.
A přesto měl v očích něco, co mě přimělo mu věřit.
Tak jsem ho následovala do nitra peruánské džungle.
Nebyla tam žádná stezka, žádné značky, žádné ukazatele.
Řídil se jen kompasem ve své hlavě.
Džungle neúnavně pulzovala životem.
Bylo tam horko, vlhko a mračna komárů a jedovatých rostlin.
Džungle nás tam nechtěla a snažila se nás vystrnadit.
Co jsem to udělala? Vážně jsem šla za cizím člověkem do tohohle inferna?
A on má na krku tetování?
Měl ho tam už od začátku?
V jednu chvíli se otočil a řekl:
„Duch pralesa je nyní s námi.”
Modlila jsem se, aby měl pravdu.
V noci jsme na střídačku drželi hlídky kvůli pumám.
On šel spát první a probral se až druhý den ráno.
A až někdy odpoledne jsme to spatřili.
V oceánu zeleně se objevil záblesk modři.
Šli jsme k němu jako k majáku.
A tam byly, přesně jak sliboval.
Dokonalé vlny.
Byly opravdu krásné.
Divukrásný pohled.
Potřebovala jsem do těch vln jít, co nejrychleji si je osahat.
Ale když jsem přišla blíž,
všimla jsem si něčeho v písku.
Že by to bylo moje prkno?
Ale jak to?
Uvědomila jsem si, že stojím přesně tam, odkud jsem vyšla,
a přesto tam byla, dokonalost sama.
Jak je to možné? Co se změnilo?
Nakonec mi došlo, že jediné, co je jiné, jsem já.
Moje hledání mě oslepilo.
Celou dobu jsem hledala vlny, které nebylo třeba hledat.
Byl tohle od začátku záměr toho muže?
Že mě protáhne džunglí, abych prolomila svou skořápku a změnila perspektivu?
Najednou mi zpětně vytanula na mysli celá moje cesta
a s ní i všechny vlny, které jsem sjela.
Na Kapali, v Cabu, v Mavericks,
v Michiganu, v Kilokilo
a tady ve Valparaisu.
Všechny byly dokonalé.
A vždycky dokonalé budou.
Vrátila jsem se domů na pobřeží Kapali, nabitá novým pohledem na život.
Ale nebyla jsem sama.
Poté, co Baba Lou Anne zápasila v západní Austrálii s aligátory
a podnikla volný sólo výstup na El Capitana,
se moc ráda hodila do pohody na vyklidněných vlnách.
Dottie se vrátila taky,
navíc s novým přítelem jménem Toshio Matsuda a jeho prknem Joaquinem.
A helemese, kdo nás přišel pozdravit,
CP.
Poté, co filmaři koupili práva na její první román,
začala CP psát další.
Tentokrát naše čtyřka surfařek infiltruje nebezpečný motorkářský gang,
aby očistily svá jména a vyhrály surfařskou soutěž v Redondo Beach.
Zní to poutavě.
Co se mě týče, moje cesta tady končí.
Věčné slunce.
Vlny bez konce.
Když stojíte na prkně, jste naživu,
v bezpečí nehybného léta se řítíte vstříc nekonečnu.
Nečeká na vás žádná odměna.
Není se za čím pachtit.
Už jste v cíli.
Kloužete po mořské hladině.
Tehdy se zjeví dokonalost.
Tehdy se zastaví čas a srdce se vám otevře dokořán.
A ta dokonalost může trvat jen vteřinu,
ale jakmile pomine,
stačí zas vyjet na prkně do vln a dotknout se jí znova.
A znova.
Překlad titulků: Petr Putna