Uendelige stråler.
Uendelige bølger.
Jeg glemmer, hvem jeg var, før jeg begyndte at surfe.
Den person skyllede væk med tidevandet.
Når man surfer, viskes tavlen ren.
Man er fri til at lade bølgerne føre en videre.
Fri til at være sit perfekte jeg.
Til at finde den perfekte bølge.
Omgivet af vandet, der holder om en.
Der føler jeg mig hjemme.
Når man kommer ud på den anden side af en bølge, er man et nyt menneske.
En ny udgave af sig selv.
Kokosnødder virker sødere i solen.
CAROL KOHL I…
SALTVANDSVUGGEVISEN - EN SURF-ODYSSÉ
Mennesker har surfet ved Kapali siden Middelalderen.
Baba Lou Anne, Dottie, CP og jeg ankom i sidste uge.
I Kapali er bølgerne lige så store som vores personligheder.
Det blottede rev giver et konsekvent, rent point-break.
Det er skønt.
Nogle mener, at surfing er en sport,
men den måde, Baba Lou Anne bevæger sig på derude, er tættere på kunst.
Hun er virkelig en fantastisk surfer.
Hun kan surfe med begge fødder forrest. Goofy og normalt.
Kun få surfere kan det.
Endnu færre kan gøre det midt i et pull-out i luften.
Mine damer og herrer, Baba Lou Anne.
Dottie har ikke surfet ret længe, men hun er vild med det.
Hun er også lige blevet skilt.
Siden hun kom hjem fra arbejde og fandt sin mand i seng med en tandplejer,
har havet været hendes elsker.
Hun surfer med uforsvarlig løssluppenhed på et bræt, der kaldes "Suzie".
Sig hej til kameraerne, Dottie.
CP, en forkortelse af Corinthia Panatopoulos, er en glimrende surfer.
Hun er blind på det ene øje, har ingen dybdeopfattelse,
men det stopper hende ikke.
Man behøver ikke to øjne for at se, hvor god hun er.
Se hende lige.
Når hun ikke står på sit bræt og tæmmer sindssyge bølger,
skriver CP på en bog.
En eventyrroman om fire damesurfere, der løser mysterier i deres fritid.
Jeg ved ikke, hvornår hun er færdig, men starten er god.
Operasanger fundet på lavt vand med en kastestjerne i ryggen.
Helt sikkert god strandlæsning.
Vi samles her ved Kapalis kyst,
20 kilometer fra Konos jordbærformede øer, til en uge med sol og sjov.
Bagefter planlægger vi at skilles og gå hver til sit.
Baba Lou Anne skal til Seattle.
Ikke for at surfe ved Alki Point, men for at basejumpe fra Space Needle.
Dottie og hendes bræt, Suzie, skal til Japan.
CP tager afsted for at bruge mere tid
på at udtænke kløgtige forviklinger til sine mysterier.
Jeg skal følge solen verden rundt
på jagt efter de største bølger, de venligste mennesker
og finde mig selv undervejs,
når jeg hopper i vandet med surfbrættet først.
Kun hjerte og sjæl,
mit bræt og et godt lag voks.
Genialt.
At pakke til den type rejse er ekstremt vigtigt.
Man skal tænke sig om, så alt har et formål.
Og for mig betyder det voks til surfbrættet,
badedragt, en krysantemum,
tre håndklæder, min lykkehalskæde med puka-skaller,
solcreme, faktor 150,
to engangskameraer, en engelsk/maori-parlør,
strandlæsning i form af Kærlighed i dønningerne af Alice T. Townsend,
et billede af surflegenden Kathy Kohner-Zuckerman,
røgelsespinde, syv styk,
nødblus, solbriller,
mystisk totemfigur, machete.
Og viljen til at smide det hele væk og acceptere, hvor livet fører mig hen.
Beklager, frue. Din kuffert er vist i London.
Der er intet som en kølig brise efter en tre timers flyvetur.
Og den køligste stammer fra de uberørte vande i Den Californiske Bugt.
Min søgen efter den perfekte bølge begynder her i Cabo San Lucas.
Engang var det søvnig by, kun er besøgt af nomadesurfere,
men nu er Cabo San Lucas blevet et obligatorisk turistmål,
der er kendt for sit vilde natteliv,
hvor turister fester på Señor Chi-Chi's
eller Den fulde havfrue, bare for at nævne nogle få.
Men jeg skal ikke drikke margaritas eller deltage i wet T-shirt-konkurrencer.
Jeg er her for at surfe.
Fedest.
Så mange fortabte unge på ferie.
En hel generation af teenagere, der aldrig fandt hjem igen.
Berusede svirebrødre, der nægter at blive voksne.
Alle danser på sandstranden
og drikker vandet fra denne mytiske kilde.
Vand med evnen til at forynge og holde dem unge for evigt.
Når man er herude i havet, er man altid på sin ungdoms lave vand.
Uendelige stråler.
Uendelige bølger.
Uendelig ungdom.
Samlet set havde Cabo San Lucas en fantastisk surf.
Men hvis jeg skulle finde den perfekte bølge,
måtte jeg anstrenge mig og rejse til steder uden turister.
Hej, søde. Når du er færdig her, hvad så med en drink?
Måske næste gang.
Meget elegant.
Hold mund. Du sagde jo ikke noget.
SURFHOP
UKENDT STED, BERMUDATREKANTEN
PÅSKEØEN
Min søgen efter den perfekte bølge fortsætter her.
Surfverdenens mekka, Mavericks.
Med bølger på over 18 meter
er det blevet sted, hvor alle storbølgesurfere skal bevise deres værd.
Så før jeg padlede ud, vidste jeg, at jeg måtte forberede mig.
Jeg mediterede fire gange om dagen,
to gange mere end sædvanligt.
Jeg forestiller mig, at jeg er en ulv og bølgerne et hjortekid.
Jeg forestiller mig, at jeg er en bjørn og bølgerne passerende laks.
Og jeg så den fra kysten, klipperne, midt om natten.
Holdt altid øje med den, fortærede den, lærte af den.
Før jeg vidste det, var jeg klar.
Jeg valgte at surfe på monsteret med min gamle ven, Nadia.
Hun har været sygeplejerske i Sarajevo og nonne i Cappadocia.
Nu red hun på kæmper.
Jeg ville lyve, hvis jeg sagde, jeg ikke var nervøs.
Bølger som disse minder dig om, hvor lille du er.
Bare et sandkorn i havet.
Et riskorn i Guds kærlige håndflade.
Jeg kæmper mod en bølge på 15 meter og er klar til at komme op på Nadias plan.
Det er en fantastisk følelse at ride på den bølge.
Det er ren styrke.
Ren styrke.
Et øjeblik tror jeg, jeg har fundet den.
Den bølge, jeg har ledt efter.
Men da det er forbi, ved jeg, at jeg ikke har.
Det er Nadias perfekte bølge, ikke min.
Min søgen fortsætter.
I Toscana beslutter jeg at droppe bølgerne.
Jeg var der af andre grunde.
For at besøge en gammel flamme.
Angelo Alfolini.
Det stod med det samme klart, at tiden ikke havde ændret vores følelser.
Vi vandrede rundt i landskabet og diskuterede politik, talte om filosofi
og diskuterede alt fra kærlighed og livet
til vores syn på italienske film.
Vi talte om vin
og fordelene ved druer, der presses ned i gamle trætønder.
Vi lavede rigatoni og frisk mozzarella
og spiste den fineste risotto, jeg nogensinde har smagt.
Men næsten før mit besøg var begyndt,
var det slut.
Solen var stået op, og jeg tog af sted.
Fortsatte min rejse i søgen efter den perfekte bølge.
Arriverci, min elskede.
SURFHOP
I Lake Michigan tissede vi i vores våddragter for at holde varmen.
I Thailand var bølgerne kortvarige.
Men jeg fandt en souvenir, der ville holde livet ud.
Alt i alt en god uge.
Men der var stadig noget galt.
Jeg var helt fortabt.
Jo mere jeg rejste, jo mere kunne jeg mærke den glide væk.
Fandtes den perfekte bølge overhovedet?
Ved Kilokilos kyst beklagede jeg min nød til Auli'i,
en lokal surfer, der mente, at nøglen til at finde den perfekte bølge
lå i psykotrope stoffer.
De kaldte det "Gesthaini".
Det begynder som en blomst, der vokser på mangrovebark,
som senere indtages af flagermus,
der udskiller det, så det kan skrabes af hulernes vægge,
før det endelig serveres i te.
Var det svaret, jeg ledte efter?
Den aften førte Auli'i mig ned langs bredden af Saanapu-floden
for at besøge en ældre, kun kendt som "Wailele".
Man mente, at Wailele var over 100 år gammel
og havde hjulpet mange rejsende på vej.
Jeg var bange, men hvad man ikke for at finde den perfekte bølge?
Jeg havde set dem. De perfekte bølger.
Og for første gang føltes de tættere på end nogensinde før.
Der er lettere måder at komme til Omans kyst ved Det Arabiske Hav på.
En række lufthavne skåner rejsende for den brutale tur gennem Sharqiya Sands.
Men de går så glip af ørkenens dønninger.
Et hav af klitter fastfrosset i tiden.
Jeg kunne ikke være i Oman uden at prøve.
Fed tur.
Teen er god.
Jackson siger, det er Karak Chai, en lokal favorit.
Jeg mødte Jackson på Manhattan Beach.
Dengang var han en endnu større surfbums end mig.
Ude ved daggry syv dage om ugen, uanset vejret.
Så opgav han det hele.
Når jeg spørger hvorfor, er det tydeligt, at han ikke vil tale om det.
Fair nok.
For nogle bliver besættelsen for meget.
Man kan gå så højt op i det, at man helt mister sig selv.
Uanset hvad der skete med Jackson,
måtte han lægge en hel ørken mellem sig selv og brændingen.
Han holder åbenbart af at væve nu.
Da han spørger, hvordan jeg har det, fortæller jeg om min drøm.
Monsteret, tågen, den perfekte bølge.
Han griner bare.
Jeg burde have vidst bedre end at prædike for en ateist.
Derefter gled Jackson bare væk.
Fortabt, som han sigtede gennem asken af noget i hans erindring.
Farvel, Jackson.
Tak for tæppet.
De næste par dage var svære.
Jeg kunne ikke få drømmen om de perfekte bølger ud af hovedet.
Den kravlede ind i min sjæl og begyndte at påvirke min søvn.
Så jeg satte kursen mod et sted,
hvor jeg kunne gøre det, jeg så, til virkelighed.
Denne søvnige kystby ligger i East Sussex
og er ikke just kendt for at være et samlingssted for surfere.
Men når vinden tager til, og tågen ruller ind, ændrer alt det sig,
og den maleriske landsby forvandles til det fedeste sted at indtage bølger.
Sygt.
Da jeg kom hertil, var der varslet tåge.
Mere dis og tåge, end de normalt tillader.
Og livredderen var begyndt at vinke alle ind.
Perfekt. Flere bølger til mig.
Det var ligesom min drøm.
Ingen himmel, intet hav.
Bare mig og tågen. Jeg vidste, jeg var tæt på.
Så hørte jeg det. En stigende bølges rumlen.
Var det den?
Var det…
Alt flød sammen i ét.
Det ene øjeblik udlevede jeg min drøm, og det næste…
Flere dage senere kæmpede jeg for at acceptere min fiasko.
I London blev jeg genforenet med min tabte kuffert.
Men tingene i den virkede fremmede nu.
En fremmeds personlige ejendele.
Hvis krysantemum er det?
En fremmed, der troede på den perfekte bølge.
Det var på Perus kyst, at jeg indså, at surfing ikke var min ting mere.
Måske kunne jeg lære et fag som Jackson. Måske kunne jeg lave keramikkrus.
Alle kan lide krus.
Krus, den perfekte gave til enhver lejlighed.
Jeg vidste, det var tid til at komme videre.
Jeg var lige ved at gå ind og give op, da en figur dukkede op som en luftspejling.
Jeg kendte ham et sted fra.
Men hvor? Hvor kendte jeg ham fra?
Så slog det mig.
Min fyrtårnsvogter. I en slags kjole?
Er det et armbånd fra psykiatrisk afdeling?
Han genkendte straks desperationen i mine øjne og spurgte, hvad der var galt.
Mens han gled ind og ud af bevidstløshed,
fortalte jeg ham om min søgning, og hvordan jeg havde fejlet.
Han sagde, han kendte vejen.
Det lød i det mindste sådan.
"Jeg kan vise dig dine perfekte bølger."
"Tak," sagde jeg. "Men jeg tror ikke på det længere."
"En dags rejse med lampeolie."
Først var jeg tøvende.
Han var fuld og hospitalskåben var ikke just beroligende.
Men noget i hans øjne fik mig til at stole på ham.
Så jeg fulgte ham ind i den peruvianske jungle.
Der var ingen sti, ingen skilte, ingen orden.
Han fulgte kun sit indre kompas.
Junglen var nådesløst frugtbar.
Den var varm, fugtig og fuld af myg og giftige planter.
Junglen ville ikke have os der, og den kæmpede for at få os ud.
Hvad havde jeg gjort? Fulgte jeg virkelig en fremmed ind i denne voldelige sump?
Var det en halstatovering? Havde den været der hele tiden?
På et tidspunkt vendte han sig om og sagde: "Skovens ånd er hos os nu."
Jeg håbede inderligt, han havde ret.
Om aftenen skiftede vi til at holde øje med pumaer.
Han sov først og vågnede først næste morgen.
Det var først engang om eftermiddagen, at vi så det.
I det grønne hav var der et glimt af blåt.
Som et fyrtårn fulgte vi det.
Og der var de, præcis som han havde lovet. De perfekte bølger.
De var virkelig smukke.
Et rent vidunder.
Jeg måtte i vandet og opleve dem så hurtigt, som muligt.
Men da jeg kom nærmere, så jeg noget i sandet.
Var det mit surfbræt?
Men hvordan?
Jeg indså, at jeg stod præcis, hvor jeg begyndte,
men alligevel var det perfekt.
Hvordan kunne det være? Hvad havde ændret sig?
Det eneste, der var anderledes, var mig.
Min søgen havde gjort mig blind.
I al den tid havde jeg ledt efter bølger, der ikke skulle findes.
Var det denne mands hensigt?
At trække mig gennem junglen for at opnå et gennembrud og ændre mit perspektiv?
Pludselig flød minderne om min rejse og de bølger, jeg havde surfet på, ind over mig.
I Kapali, Cabo, Mavericks, Michigan, Kilokilo,
og her i Valparaíso.
De havde alle været perfekte.
De ville altid være perfekte.
Jeg vendte hjem til Kapalis kyst, fuld af energi og med et nyt livssyn.
Men jeg var ikke alene.
Efter at have kæmpet mod alligatorer i Vestaustralien
og besteget El Capitan alene
var Baba Lou Anne mere end tilfreds med at slappe af på nogle kølige bølger.
Dottie var også tilbage.
Med en ny ven, Toshio Matsuda, og hans bræt "Joaquin".
Og se, hvem der kom forbi for at sige hej. CP.
Efter at have solgt filmrettighederne til sin første roman
begyndte hun på en ny.
Denne gang infiltrerer vores fire damesurfere en farlig bikerbande
for at rense deres navne og vinde surfkonkurrencen på Redondo Beach.
Det lyder spændende.
For mit vedkommende ender rejsen her.
Uendelige stråler.
Uendelige bølger.
På brættet føler man sig levende.
Sikker i sommerens stilhed med fuld fart mod uendeligheden.
Der er ingen belønning eller præmie. Intet at jage eller finde.
Man er der allerede.
Glider over havet.
Lige der oplever man det perfekte.
Tiden står stille, og ens hjerte åbner sig.
Det er måske kun et øjeblik, men når det er ovre,
kan du bare padle ud og fange det igen.
Og igen.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen