Endeløse stråler.
Endeløse bølger.
Jeg glemmer hvem jeg var før jeg sto på brettet for første gang.
Den personen ble skylt bort med tidevannet.
Når du er ute i brenningene, er du et blankt ark,
fri til å la bølgene bære deg inn i det som skal komme.
Fri til å være ditt perfekte jeg.
Til å finne den perfekte bølgen.
Omsluttet av vannet, holdt oppe av det.
Der føler jeg meg hjemme.
Når du kommer ut på den andre siden av en bølge,
er du en helt ny person.
Du er en helt ny deg.
Kokosnøtter virker søtere i solen.
CAROL KOHL I…
EN SURFEODYSSÉ
Mennesker har surfet i Kapali siden middelalderen.
Baba Lou Anne, Dottie, CP og jeg kom i forrige uke.
I Kapali er bølgene like store som personlighetene våre.
Det eksponerte revet gir dem et jevnt, rent brytningspunkt.
Helt nydelig.
Noen ser på surfing som en sport,
men måten Baba Lou Anne beveger seg på der ute, er mer en kunstform.
Hun er en fantastisk surfer.
Hun kan ri med begge føtter forrest. Både links og vanlig.
Det er få surfere som klarer det.
Enda færre klarer det midt i en pull-out, hengende i lufta.
Mine damer og herrer, Baba Lou Anne.
Dottie har ikke surfet lenge, men hun koser seg glugg.
Hun er også nyskilt.
Etter å ha overrasket ektemannen i seng med en tannpleier,
er nå havet elskeren hennes.
Hun rir bølgene hemningsløst på et brett med kallenavnet "Suzie".
Si hei til kameraene, Dottie.
CP, Corinthia Panatopoulos, er en utmerket surfer.
Hun er blind på ett øye, har ikke dybdesyn,
men det ser ikke ut til å bremse henne.
En trenger ikke to øyne for å se hvor god hun er.
Se på henne.
Når hun ikke er på brettet og temmer fete bølger,
skriver CP bok,
en eventyrroman om fire damesurfere som løser mysterier på fritiden.
Jeg vet ikke når den blir ferdig, men jeg liker hvordan den starter.
Operasanger funnet på grunna med en kastestjerne i ryggen.
God strandlektyre, det skal være sikkert.
Vi samles her ved kysten av Kapali,
20 kilometer fra de jordbærformede Kono-øyene for en uke med sol og moro.
Etterpå har vi tenkt å bryte opp og gå hver vår vei.
Baba Lou Anne skal til Seattle.
Ikke for å surfe de krappe bølgene ved Alki Point,
men for å basehoppe fra Space Needle-tårnet.
Dottie og brettet hennes, Suzie, skal til Japan.
CP drar for å vie mer tid
til å pønske ut smarte plott for mordmysteriene sine.
Jeg for mitt vedkommende skal følge sola rundt hele kloden,
på jakt etter de største bølgene, de vennligste menneskene,
mens jeg blir kjent med meg selv underveis
idet jeg kaster meg uti vannet med surfebrettet først.
Med liv og sjel,
bare brettet mitt og et godt lag med voks.
Kult.
Å pakke for en slik reise er ekstremt viktig.
Du må være smart og pakke hensiktsmessig.
For meg betyr det voks til surfebrett,
badedrakt, en krysantemum,
tre håndklær, lykkekjedet mitt av pukaskjell,
solkrem, faktor 150,
to engangskameraer, en engelsk-maorisk parlør,
billig strandlektyre, Kjærlighetens bølger av Alice T. Townsend,
et bilde av surfelegenden Kathy Kohner-Zuckerman,
røkelsespinner, sju,
signalpistol, solbriller,
mystisk totem, machete.
Og viljen til å kvitte deg med alt og la livet føre deg dit det vil.
Beklager, frue. Kofferten din ser ut til å være i London.
Ingenting er som en kjølig bris etter en tre timers flytur.
Ingen bris kjøligere enn den fra det uberørte Cortéshavet.
Jakten på den perfekte bølgen starter her i Cabo San Lucas.
En gang en søvnig by kun besøkt av nomadesurfere,
har Cabo San Lucas nå blitt et populært turistmål.
Byen er kjent for sitt ville natteliv,
og turister kommer for å feste på Señor Chi-Chi
eller Den fulle havfruen, bare for å nevne noen.
Men jeg er ikke her for de gigantiske margaritaene
eller våt T-skjortekonkurransene.
Jeg kom for å surfe.
Fett.
Så mange fortapte unge på partyferie,
en hel generasjon tenåringer som aldri fant veien hjem igjen.
Berusede ranglere som nekter å bli voksne.
De danser på sandstrendene,
lepjer i seg vann fra denne mytiske fontenen.
Vann med kraft til å forynge og holde dem unge for alltid.
Her ute på havet er du alltid i din ungdoms farvann.
Endeløse stråler.
Endeløse bølger.
Endeløs tenåringstid.
I det store og hele hadde Cabo San Lucas noen flotte bølger.
Men hvis jeg skulle finne den perfekte bølgen,
måtte jeg lete hardere og reise til steder som var urørt av turister.
Hei, søta. Blir du med og tar en drink når du er ferdig her?
Kanskje neste gang.
-Den fiksa du glatt. -Hold kjeft. Jeg hørte ikke deg si noe.
SURFEHOPPING
UKJENT, BERMUDA-TRIANGELET
PÅSKEØYA
Jakten på den perfekte bølgen fortsetter her.
Surferverdenens mekka, Mavericks.
Med bølger på over 18 meter,
har det blitt et sted der storbølgesurfere viser hva de er gode for.
Så før jeg padlet ut, visste jeg at jeg måtte forberede meg.
Jeg mediterte fire ganger om dagen, to mer enn vanlig.
Jeg ser meg selv som en ulv og bølgene en rådyrkalv.
Jeg ser meg selv som en bjørn og bølgene laks som svømmer forbi.
Og jeg observerte dem fra land, fra klippene, midt på natta,
observerte dem hele tiden, slukte dem, lærte av dem.
Før jeg visste ordet av det, var jeg klar.
Jeg valgte å surfe monsteret sammen med min gamle venn Nadia.
Hun hadde vært sykepleier i Sarajevo,
så en nonne i Kappadokia.
Nå red hun kjemper.
Jeg ville lyve om jeg sa at jeg ikke var nervøs.
Bølger som dette minner deg på hvor liten du er.
Bare et lite sandkorn i havet.
Et riskorn i Guds kjærlige hånd.
Endelig tar jeg en 15-meters og er klar til å stige til Nadias nivå.
Det er en fantastisk følelse, å ri den bølgen.
Det er ren kraft.
Ren styrke.
Et øyeblikk tror jeg at jeg har funnet den,
bølgen jeg har lett etter.
Men når det er over, vet jeg at jeg ikke har det.
Dette er Nadias perfekte bølge, ikke min.
Jakten fortsetter.
I Toscana bestemmer jeg meg for å droppe bølgene helt.
Nei, jeg var her av andre grunner.
Å besøke en gammel flamme.
Angelo Alfolini.
Det ble fort klart at adskillelsen ikke hadde svekket båndet mellom oss.
Vi streifet rundt på landsbygda, diskuterte politikk, snakket filosofi,
og diskuterte en rekke emner, fra kjærligheten, livet
til våre observasjoner omkring italiensk film.
Vi snakket om vin
og fortrinnet med druer presset i gamle tretønner.
Vi lagde rigatoni og fersk mozzarella,
og spiste den beste risottoen jeg noen gang har smakt.
Men like fort som besøket mitt hadde begynt,
var det over.
Sola hadde stått opp, og jeg måtte dra,
atter en gang ut på jakt etter den perfekte bølgen.
Arrivederci, min elskede.
I Michigansjøen urinerte vi i våtdraktene for å holde varmen.
I Thailand var bølgene kortvarige.
Men jeg fant en suvenir som ville vare livet ut.
Alt i alt en fin uke.
Likevel var det noe som ikke stemte.
Jeg hadde gått meg bort.
Jo mer jeg reiste, jo mer følte jeg at den glapp unna.
Fantes i det hele tatt den perfekte bølgen?
På Kilokilos strender betrodde jeg meg til Auli'i,
en lokal surfer som mente at nøkkelen til å finne den perfekte bølgen
lå i psykotrope stoffer.
De kalte det "Gesthaini".
Det begynner som en blomst som vokser på barken på mangrovetrær
og som senere inntas av flaggermus, skilles ut og skrapes av på hulevegger
før den til slutt serveres som te.
Var dette svaret jeg var ute etter?
Den kvelden førte Auli'i meg ned langs bredden av Saanapu-elven
for å oppsøke en eldste bare kjent som "Wailele".
Wailele ble antatt å være over 100 år gammel
og hadde veiledet mang en villfaren reisende.
Jeg var redd, men om det var sånn en fant den perfekte bølgen, fikk det bli slik.
Jeg hadde sett dem, de perfekte bølgene.
Og for første gang føltes de nærmere enn noensinne.
SHARQIYA-ØRKENEN
Det er enklere måter å komme seg til kysten av Oman ved Arabiahavet.
En rekke flyplasser sparer reisende for den brutale turen gjennom ørkenen.
Men det frarøver dem også ørkenbrenningene.
Et hav av sanddyner frosset i tid.
Jeg kunne ikke dra til Oman uten å droppe inn.
Vrient sett.
Teen er god.
Jackson sier at det er Karak Chai, en lokal favoritt.
Jeg møtte Jackson på møtestedet på Manhattan Beach.
På den tiden var han en enda større surfeboms enn meg.
Opp i otta sju dager i uka, uansett værforhold.
Så ga han opp alt.
Når jeg spør hvorfor, er det tydelig at han ikke vil snakke om det.
Greit nok.
For noen blir besettelsen for mye.
Du kan miste deg selv i den til besettelsen er alt du har igjen.
Uansett hva som skjedde med Jackson,
tror jeg han trengte å legge en hel ørken mellom seg selv og brenningene.
Nå er han opptatt av veving.
Når han spør hvordan det går, forteller jeg ham om visjonen min.
Monsteret, tåken, den perfekte bølgen.
Han bare ler.
Jeg burde ha visst bedre enn å preke for en ateist.
Etter det gled Jackson bort,
fortapt, mens han gikk gjennom asken av noe i tankene.
Ha det, Jackson.
Takk for teppet.
De neste dagene var vanskelige.
Jeg fikk ikke visjonen om de perfekte bølgene ut av hodet.
Den krøp inn i mitt innerste og begynte å påvirke søvnen min.
Så jeg dro til det ene stedet
der jeg visste jeg kunne gjøre visjonen til virkelighet.
Beliggende i East Sussex
er ikke denne søvnige kystbyen akkurat kjent for å være et populært surfemål.
Men når vindkastene tar seg opp og tåken ruller inn, endrer alt seg.
Den sjarmerende, lille landsbyen blir til et av de tøffeste stedene å surfe på.
Helt sykt.
Da jeg kom hit, var det tåkevarsel.
Mer dis og skodde enn de vanligvis tillater.
Livvakten hadde begynt å vinke alle inn.
Perfekt. Flere bølger til meg.
Det var akkurat som i visjonen.
Ingen himmel, ikke noe hav.
Bare meg og tåken.
Jeg visste jeg var nær.
Så hørte jeg det.
Buldringen fra en bølge som bygget seg opp.
Var øyeblikket kommet? Var dette…
Alt var tåkete.
Det ene øyeblikket levde jeg ut visjonen min, og i det neste…
Flere dager senere slet jeg med å akseptere at jeg hadde mislyktes.
I London ble jeg gjenforent med den bortkomne kofferten min.
Men gjenstandene inni virket nå fremmede.
De personlige eiendelene til en fremmed.
Hvem sin krysantemum er dette?
En fremmed som trodde på den perfekte bølgen.
Det var ved kysten av Peru jeg innså at surfing ikke lenger var for meg.
Kanskje jeg kunne lære et fag, som Jackson.
Kanskje jeg kunne lage keramikkrus. Alle liker krus.
Krus, den perfekte gaven til enhver anledning.
Jeg visste bare at det var på tide å gå videre.
Jeg skulle til å gå inn da en skikkelse, som en luftspeiling, dukket opp.
Jeg kjente ham fra et sted.
Men hvor? Hvor hadde jeg ham fra?
Så slo det meg.
Fyrvokteren min. I en slags kjortel?
Er det et armbånd fra psykiatrisk avdeling?
Han så straks desperasjonen i øynene mine og spurte hva som var galt.
Mens han gikk inn og ut av bevissthet,
fortalte jeg ham om jakten min, og hvordan jeg hadde mislyktes.
Han sa han kunne veien.
Det var iallfall sånn det hørtes ut.
"Jeg skal vise deg de perfekte bølgene dine."
"Takk", sa jeg. "Men jeg tror ikke på det lenger."
"Én enkelt dags ferd ved lampeolje."
Først var jeg vaktsom.
Han var full, og sykehusskjorta var enda mindre betryggende.
Likevel var det noe i øynene hans som fikk meg til å stole på ham.
Så jeg fulgte ham inn i hjertet av den peruanske jungelen.
Det fantes ingen sti, ingen skilt, ingen orden.
Han fulgte bare kompasset i sitt eget hode.
Jungelen var nådeløst frodig.
Det var varmt, fuktig og fullt av mygg og giftige planter.
Jungelen ville ikke ha oss der, og den kjempet for å få oss ut.
Hadde jeg virkelig fulgt en fremmed inn i denne voldsomme obskøniteten?
Var det en tatovering på halsen hans? Hadde den alltid vært der?
På et tidspunkt snudde han seg og sa: "Skogens ånd er med oss nå."
Jeg håpet at han hadde rett.
Om kvelden skiftet vi på å se etter pumaer.
Han sov først, og våknet ikke før neste morgen.
Det var ikke før om ettermiddagen at vi så det.
I havet av grønt var det et glimt av blått.
Som en ledestjerne fulgte vi det.
Og der var de, akkurat som han hadde lovet.
De perfekte bølgene.
De var i sannhet vakre.
Et underfullt skue.
Jeg måtte inn og oppleve dem så fort jeg kunne.
Men da jeg nærmet meg,
la jeg merke til noe i sanden.
Var det surfebrettet mitt?
Men hvordan?
Jeg innså at jeg sto akkurat der jeg begynte,
og likevel, her var den. Fullkommenheten.
Hvordan var det mulig? Hva hadde endret seg?
Det eneste som hadde endret seg, var tross alt meg.
Jakten hadde gjort meg blind.
Hele denne tiden hadde jeg lett etter bølger som ikke trengte å bli funnet.
Hadde dette vært denne mannens hensikt hele tiden?
Å slepe meg gjennom jungelen for å endre perspektivet mitt?
Plutselig kom hele reisen tilbake til meg,
og med den, alle bølgene jeg hadde surfet.
I Kapali, Cabo, Mavericks,
Michigan, Kilokilo
og her i Valparaíso.
Alle hadde vært perfekte.
De ville alltid være perfekte.
Jeg vendte hjem til kysten av Kapali, full av energi, med et nytt syn på livet.
Men jeg var ikke alene.
Etter å ha sloss med alligatorer i Vest-Australia
og klatret El Capitan alene uten tau,
var Baba Lou Anne mer enn fornøyd med å slappe av med noen rolige bølger.
Dottie var også tilbake,
og med en ny venn, Toshio Matsuda og brettet hans, "Joaquin".
Og se hvem som kom innom for å si hei. CP.
Da filmrettighetene til den første boka hennes ble solgt,
startet CP på neste bok.
De fire damesurferne våre infiltrerer en farlig motorsykkelgjeng
for å renvaske seg og vinne Redondo Beach-surfekonkurransen.
Høres fengslende ut.
For mitt vedkommende slutter reisen min her.
Endeløse stråler.
Endeløse bølger.
Når du står på brettet, lever du,
trygg i sommerens stillhet, i full fart mot uendeligheten.
Det fins ingen belønning eller premie. Ingenting å jage eller finne.
Du er der allerede.
Glir over havet.
Det er da fullkommenheten inntreffer.
Det er da tiden stopper og hjertet åpner seg.
Og det er kanskje bare for et øyeblikk,
men når den kollapser,
trenger du bare å padle ut og fange den på nytt.
Og igjen.
Tekst: Sissel Drag