‎Soare fără sfârșit.
‎Valuri fără sfârșit.
‎Am uitat cine eram ‎înainte să fi urcat prima oară pe placă.
‎Omul acela a fost luat de reflux.
‎Când ești pe placă, ești o tablă goală,
‎liber să lași valurile ‎să te ducă spre ce urmează.
‎Liber să-ți manifești eul perfect.
‎Să găsești valul perfect.
‎Înfășurat de ape, îmbrățișat de ele.
‎Asta înseamnă acasă pentru mine.
‎Când ieși de partea cealaltă a unui val,
‎ești cu totul alt om.
‎Ești cu totul alt tu.
‎Nucile de cocos par mai dulci la soare.
‎CAROL KOHL ÎN…
‎VALUL PERFECT
‎Oamenii fac surfing în Kapali ‎din Evul Mediu.
‎Baba Lou Anne, Dottie, CP și eu ‎am ajuns săptămâna trecută.
‎Kapali are valuri la fel de puternice ‎ca personalitățile noastre.
‎Reciful expus le dă ‎o coamă uniformă, bine conturată.
‎Foarte frumos.
‎Unii consideră surfingul un sport,
‎dar felul cum se mișcă Baba Lou Anne ‎e mai apropiat de artă.
‎E o surferiță extraordinară.
‎Se poate da cu oricare picior în față, ‎dreptul sau stângul.
‎Puțini pot să facă asta.
‎Și mai puțini o pot face ‎în toiul unei retrageri în aer.
‎Doamnelor și domnilor, Baba Lou Anne.
‎Dottie nu face surfing de mult, ‎dar se distrează de minune.
‎Și e divorțată recent.
‎După ce a venit de la serviciu ‎și și-a prins soțul
‎cu o asistentă de stomatologie,
‎acum se iubește cu marea,
‎abandonându-se valurilor cu îndrăzneală, ‎pe o placă poreclită Suzie.
‎Salută camerele, Doottie!
‎CP, pe numele ei Corinthia Panatopoulos, ‎e o surferiță excelentă.
‎Nu vede cu un ochi ‎și nu apreciază bine distanțele,
‎dar asta nu pare să o încetinească.
‎Nu-ți trebuie doi ochi ‎ca să vezi cât e de bună.
‎Uitați-vă la ea!
‎Când nu e pe placă, ‎îmblânzind valuri nărăvașe,
‎CP scrie o carte.
‎Un roman de aventuri ‎despre patru surferițe
‎care dezleagă enigme în timpul liber.
‎Nu știu când o să-l termine, ‎dar îmi place cum începe:
‎cântăreață de operă găsită la mal, ‎cu o stea ninja înfiptă în spate.
‎Bun de citit pe plajă, asta-i sigur.
‎Ne adunăm aici, pe coasta Kapali,
‎la 20 km de Kono, ‎insulele în formă de căpșune,
‎pentru o săptămână de distracție.
‎Apoi, plănuim să spargem gașca ‎și să mergem fiecare pe drumul ei.
‎Baba Lou Anne pleacă spre Seattle.
‎Nu pentru surfing ‎în apele vălurite ale Alki Point,
‎ci ca să sară cu parașuta ‎de pe Space Needle.
‎Dottie și placa ei, Suzie, ‎se duc în Japonia.
‎CP pleacă să consacre mai mult timp
‎născocirii de intrigi istețe ‎pentru poveștile ei polițiste.
‎Cât despre mine, ‎o să urmăresc soarele în jurul lumii,
‎în căutarea celor mai mari valuri ‎și a celor mai prietenoși oameni,
‎descoperindu-mă pe mine pe parcurs,
‎în timp ce mă arunc în apă ‎cu placa înainte.
‎Din toată inima,
‎doar cu placa și un strat gros de ceară.
‎Bestial!
‎E extrem de important ‎ce bagaje iei în asemenea călătorie.
‎Trebuie să fii isteț ‎și să iei lucruri utile.
‎Iar pentru mine, ‎asta înseamnă ceară pentru placă,
‎costum de baie, o crizantemă,
‎trei prosoape, ‎colierul meu norocos din cochilii,
‎cremă pentru soare ‎cu factor de protecție 150,
‎două aparate foto de unică folosință, ‎un dicționar de expresii englez-maori,
‎o carte ușoară pentru plajă, ‎Valurile iubirii ‎de Alice T. Townsend,
‎o fotografie a legendarei surferițe ‎Kathy Kohner-Zuckerman,
‎bețișoare parfumate în număr de șapte,
‎pistol de semnalizare, ochelari de soare‎, ‎un totem misterios, o macetă.
‎Și disponibilitatea de a arunca tot ‎și a te lăsa dus încotro te poartă viața.
‎Îmi pare rău, doamnă. ‎Valiza dv. pare să fie la Londra.
‎Nimic nu se compară cu briza răcoroasă, ‎după un zbor de trei ore.
‎Și nu-i alta mai răcoroasă ‎decât cea care adie dinspre Marea Cortez.
‎Îmi încep căutarea valului perfect ‎aici, la Cabo San Lucas.
‎Cândva un oraș adormit, ‎vizitat doar de surferi nomazi,
‎Cabo San Lucas a devenit ‎o destinație turistică de văzut neapărat.
‎E celebru pentru viața de noapte,
‎iar turiștii vin acum să petreacă ‎la Señor Chi-Chi's sau la Sirena Beată,
‎ca să numesc doar câteva.
‎Dar eu n-am venit pentru margarita uriașă ‎sau concursul de tricouri ude.
‎Eu am venit pentru surfing.
‎Marfă!
‎Sunt foarte mulți petrecăreți rătăciți,
‎o întreagă generație de adolescenți ‎care nu s-au mai întors acasă.
‎Cheflii în stare de ebrietate, ‎refuzând să se maturizeze vreodată.
‎Toți dansând pe plajele cu nisip,
‎bând apele acestei fântâni mitice.
‎Ape cu puterea de a-i întineri ‎și a-i menține veșnic tineri.
‎Când ești aici, în ocean,
‎te scalzi totdeauna ‎în apa mică a tinereții tale.
‎Soare fără sfârșit.
‎Valuri fără sfârșit.
‎Adolescență fără sfârșit.
‎În general, era grozav ‎să faci surfing la Cabo San Lucas.
‎Dar, dacă era să găsesc valul perfect,
‎trebuia să caut mai mult ‎și să merg în locuri neatinse de turiști.
‎Frumușico, vii să bei ceva cu noi ‎când termini aici?
‎Poate data viitoare.
‎Foarte subtil.
‎Mai taci! Tu nici n-ai deschis gura.
‎DIN VAL ÎN VAL
‎GOLFUL TASMANIAN
‎INSULA HATTERAS
‎LOC NECUNOSCUT DIN TRIUNGHIUL BERMUDELOR
‎INSULA PAȘTELUI
‎Periplul meu în căutarea valului perfect ‎continuă aici.
‎La Mecca lumii surfingului, Mavericks.
‎Cu valuri de aproape 20 de metri,
‎a devenit teren de încercare ‎pentru orice surfer experimentat.
‎Așa că, înainte să ies în larg, ‎știam că trebuie să mă pregătesc.
‎Am meditat de patru ori pe zi,
‎de două ori în plus față de obicei.
‎Mi-am închipuit că sunt un lup, ‎iar valurile sunt un pui de căprioară.
‎Mi-am închipuit că sunt un urs, ‎iar valurile, un somon în mișcare.
‎Și le-am privit de pe mal, ‎de pe faleză, în toiul nopții,
‎le-am privit permanent, ‎devorându-le, învățând de la ele.
‎Foarte curând, eram pregătită.
‎Am ales să călăresc monstrul ‎cu vechea mea prietenă Nadia.
‎A fost infirmieră în Sarajevo,
‎apoi călugăriță în Capadochia.
‎Acum călărea uriași.
‎Aș minți dacă aș spune că nu aveam emoții.
‎Asemenea valuri îți amintesc ‎cât de mic ești de fapt.
‎Doar un grăunte de nisip în ocean.
‎Un bob de orez ‎în mâna grijulie a lui Dumnezeu.
‎În sfârșit prind un val de 15 metri
‎și mă pregătesc să iau avionul ‎în care pare a fi Nadia.
‎E o senzație uimitoare ‎să domini valul ăsta.
‎E putere pură.
‎Forță pură.
‎Pentru o clipă, îmi spun ‎că am găsit valul pe care îl căutasem.
‎Dar când se termină, ‎știu că nu l-am găsit.
‎E valul perfect al Nadiei, nu al meu.
‎Căutarea continuă.
‎În Toscana, ‎decid să nu testez deloc valurile.
‎Nu, eram aici din alt motiv.
‎Să vizitez o veche iubire.
‎Angelo Alfolini.
‎A fost clar imediat ‎că timpul nu slăbise legătura dintre noi.
‎Am cutreierat împrejurimile rurale ‎discutând politică, filozofie
‎și dezbătând diverse teme, ‎de la dragoste, viață
‎și observațiile noastre ‎despre filmul italian.
‎Am vorbit despre vin
‎și despre meritele strugurilor storși ‎în butoaie vechi de lemn.
‎Am făcut ‎rigatoni ‎și mozzarella proaspătă
‎și am mâncat cel mai bun rizoto ‎pe care l-am gustat vreodată.
‎Dar la fel de brusc ‎cum începuse vizita mea,
‎s-a și terminat.
‎Soarele răsărise și eu plecam,
‎pornind din nou în călătoria mea ‎în căutarea valului perfect.
‎Arrivederci, ‎iuibirea mea!
‎DIN VAL ÎN VAL
‎Pe Lacul Michigan, ‎am urinat în costume ca să ne încălzim.
‎Între timp, în Thailanda, ‎valurile n-au ținut mult,
‎dar am găsit un suvenir ‎care avea să dureze o viață.
‎Una peste alta, o săptămână bună.
‎Totuși, ceva nu era bine.
‎Mă rătăcisem.
‎Cu cât călătoream mai mult, ‎cu atât îl simțeam îndepărtându-se.
‎Exista măcar valul perfect?
‎Pe plajele Kilokilo, ‎i-am explicat necazurile mele lui Auli'i,
‎un surfer localnic care credea ‎că adevărata cale spre valul perfect
‎presupune substanțe psihotrope.
‎Ei numeau asta „Gesthaini”.
‎Totul începe cu o floare crescută ‎pe scoarța mangrovelor,
‎care e apoi ingerată de lilieci,
‎apoi excretată și răzuită ‎de pe pereții peșterilor,
‎pentru a fi în sfârșit consumată ‎într-un ceai.
‎Ăsta era răspunsul pe care îl căutam?
‎În acea seară, Auli'i m-a dus ‎pe malurile râului Saanapu,
‎la un bătrân cunoscut doar ca Wailele.
‎Wailele avea, se pare, peste o sută de ani
‎și călăuzise mulți călători îndărătnici.
‎Eram speriată, ‎dar, dacă așa găseam valul perfect, fie.
‎Le văzusem. Valurile perfecte.
‎Și pentru prima oară, ‎păreau mai aproape ca oricând.
‎NISIPURILE SHARQIYA, OMAN
‎Există căi mai ușoare de a ajunge ‎pe coasta Omanului la Marea Arabică.
‎Câteva aeroporturi scutesc călătorii
‎de dificila traversare ‎a Nisipurilor Sharqiya,
‎dar îi privează și de valurile deșertului,
‎o mare de dune încremenite în timp.
‎Nu puteam veni în Oman ‎fără să trec pe aici.
‎Bestial loc!
‎Ceaiul e bun.
‎Jackson îmi spune ‎că e Karak Chai, preferatul localnicilor.
‎L-am cunoscut pe Jackson în apă, ‎la Manhattan Beach.
‎Pe atunci, era chiar mai pasionat ‎de surfing decât mine.
‎Era pe plajă din zori, ‎șapte zile din șapte, pe orice vreme.
‎Apoi a renunțat de tot.
‎Când îl întreb de ce, e clar că nu vrea ‎să vorbească despre asta.
‎Înțeleg.
‎Pentru unii, obsesia devine prea mult.
‎Poți să te pierzi în ea, ‎până când e tot ce-ți rămâne.
‎Orice ar fi pățit Jackson,
‎cred a simțit nevoia să pună ‎un întreg deșert între el și surfing.
‎Se pare că acum e pasionat de țesut.
‎Când mă întreabă ce fac, ‎îi spun de viziunea mea.
‎Monstrul, ceața, valul perfect.
‎Râde și atât.
‎N-ar fi trebuit să pomenesc ‎de Evanghelie în fața unui ateu.
‎Apoi, Jackson s-a adâncit în gânduri,
‎rătăcit, căutând prin cenușa ‎a ceva ce arsese în mintea lui.
‎La revedere, Jackson!
‎Mulțumesc pentru covor.
‎Următoarele zile au fost dificile.
‎Nu-mi puteam scoate din cap ‎imaginea valurilor perfecte.
‎Se furișase în ființa mea ‎și a început să-mi afecteze somnul.
‎Așa că am pornit spre singurul loc
‎unde știam că pot transforma ‎ce văzusem în realitate.
‎Situat în East Sussex,
‎acest orășel adormit de coastă ‎nu e chiar un magnet pentru surferi.
‎Dar, când vântul începe să sufle ‎și se așază ceața, totul se schimbă,
‎transformând acest cătun pitoresc
‎într-unul dintre cele mai tari locuri ‎ca să te înfrupți din valuri.
‎Trăsnet!
‎Când am ajuns, era o informare de ceață.
‎Pâclă și negură mai dese decât de obicei.
‎Iar salvamarul începuse ‎să cheme toată lumea la mal.
‎Perfect! Mai multe valuri pentru mine.
‎Era exact ca în viziunea mea.
‎Nu se vedea cerul sau oceanul.
‎Doar eu și ceața.
‎Știam că sunt aproape.
‎Apoi l-am auzit.
‎Vuietul unui val care se ridică.
‎Ăsta era?
‎Ăsta era…
‎Totul era confuz.
‎O clipă îmi trăiam viziunea, iar apoi…
‎Câteva zile mai târziu, ‎încă nu reușeam să-mi accept eșecurile.
‎La Londra, mi-am regăsit valiza rătăcită.
‎Dar obiectele din ea păreau acum străine.
‎Efecte personale ale unei necunoscute.
‎A cui e crizantema asta?
‎A unei necunoscute ‎care credea în valul perfect.
‎Abia pe coasta peruană am înțeles ‎că surfingul nu mai e de mine.
‎Aș putea învăța o meserie, ca Jackson.
‎Aș putea face căni de ceramică.
‎Tuturor ne plac cănile.
‎Cănile, cadoul perfect ‎pentru orice ocazie.
‎Știam că e timpul să merg mai departe.
‎Mă pregăteam să plec și să renunț
‎când, ca un miraj, a apărut o siluetă.
‎Îl știam de undeva.
‎Dar de unde? De unde îl știam?
‎Apoi mi-am amintit.
‎Era paznicul farului meu.
‎Într-un fel de halat?
‎Asta e o brățară de psihiatrie?
‎A văzut imediat disperarea din ochii mei ‎și a întrebat ce am pățit.
‎În timp ce-și pierdea ‎și regăsea luciditatea,
‎i-am povestit de căutarea mea ‎și cum dădusem greș lamentabil.
‎A zis că știe el calea.
‎Sau cel puțin așa mi s-a părut.
‎„O să-ți arăt eu valurile perfecte.”
‎„Mulțumesc”, i-am zis, ‎„dar nu mai cred în asta.”
‎„Cale de o zi cu ulei de lampă.”
‎La început, am fost precaută.
‎Era beat, iar halatul de spital ‎mă liniștea și mai puțin.
‎Dar ceva din ochii lui mă făcea ‎să vreau să mă încred în el.
‎Așa că l-am urmat ‎în inima junglei peruane.
‎Nu existau cărare, marcaje, ordine.
‎Urma doar busola din mintea lui.
‎Jungla era necruțător de luxuriantă.
‎Era fierbinte, umedă
‎și plină de țânțari și plante otrăvitoare.
‎Jungla nu ne voia acolo ‎și ne ataca, să ne alunge.
‎Ce făcusem? Chiar urmasem un străin ‎în obscenitatea asta violentă?
‎Avea un tatuaj pe gât?
‎Fusese tot timpul acolo?
‎La un moment dat, s-a întors și a zis:
‎„Spiritul pădurii e cu noi acum.”
‎Tare speram să aibă dreptate!
‎Noaptea am stat de pază cu rândul, ‎să nu apară vreo pumă.
‎El s-a culcat primul și nu s-a trezit ‎până a doua zi dimineață.
‎Abia după-amiază am zărit-o.
‎În oceanul de verde, ‎era o sclipire albastră.
‎Și am urmat-o ca pe o lumină.
‎Și iată-le, exact cum promisese.
‎Valurile perfecte.
‎Erau cu adevărat frumoase.
‎O încântare pentru ochi.
‎Trebuia neapărat să intru, ‎ca să le încerc cât mai repede.
‎Dar, când m-am apropiat,
‎am văzut ceva în nisip.
‎Era placa mea de surfing?
‎Dar cum?
‎Mi-am dat seama ‎că stăteam exact de unde pornisem
‎și totuși, iată, găsisem perfecțiunea.
‎Cum era posibil? Ce se schimbase?
‎Până la urmă, singura diferită eram eu.
‎Căutarea mea mă orbise.
‎În tot timpul ăsta, căutasem valuri ‎care n-aveau nevoie să fie găsite.
‎Asta fusese tot timpul intenția acelui om?
‎Să mă târască prin junglă, ‎ca să am o revelație
‎și să-mi schimb perspectiva?
‎Deodată, mi-am amintit ‎întreaga mea călătorie
‎și odată cu ea, valurile ‎pe care le călărisem.
‎În Kapali, Cabo, Mavericks,
‎Michigan, Kilokilo
‎și aici, la Valparaiso.
‎Toate fuseseră perfecte.
‎Aveau să fie întotdeauna perfecte.
‎Cele mai tari!
‎M-am întors acasă, pe coasta Kapali, ‎însuflețită de o nouă viziune a vieții.
‎Dar nu eram singură.
‎După ce luptase cu aligatorii ‎în vestul Australiei
‎și urcase pe El Capitan,
‎Baba Lou Anne era mai mult decât fericită ‎să se relaxeze cu niște valuri liniștite.
‎Dottie se întorsese și ea,
‎cu un nou prieten, Toshio Matsuda, ‎și placa lui, Joaquin.
‎Și uite cine a trecut să ne salute.
‎CP.
‎După ce primul ei roman a fost ecranizat,
‎CP l-a început pe următorul.
‎De data asta, cele patru surferițe ‎se infiltrează într-o bandă periculoasă
‎ca să-și apere reputația și să câștige ‎concursul de surfing de la Redondo Beach.
‎Sună captivant.
‎Cât despre mine, ‎călătoria mea se sfârșește aici.
‎Soare fără sfârșit.
‎Valuri fără sfârșit.
‎Când ești sus pe placă, ești viu,
‎ferit în nemișcarea verii, ‎gonind spre infinit.
‎Nu există recompensă sau premiu.
‎Nimic de urmărit sau de găsit.
‎Ești deja acolo, alunecând pe mare.
‎Atunci se produce perfecțiunea.
‎Atunci timpul stă pe loc ‎și ți se deschide inima.
‎Și s-ar putea să fie doar pentru o clipă,
‎dar odată ce se prăbușește,
‎nu trebuie decât să vâslești ‎și să prinzi alt val.
‎Și iar.
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum