Oändligt solsken.
Oändliga vågor.
Jag minns inte vem jag var innan jag ställde mig på surfbrädan.
Den personen spolades bort med tidvattnet.
När man är ute på vågorna är man ett oskrivet blad.
Man är fri att låta vågorna bära sig in i det som kommer.
Fri att vara sitt perfekta jag.
Att hitta den perfekta vågen.
Man omfamnas och hålls av vattnet. Det känns som hemma.
När man kommer ut på andra sidan vågen är man en ny människa.
Man är helt ny.
Kokosnötter smakar sötare i solen.
CAROL KOHL I…
SALTVATTENSVAGGVISAN EN SURFODYSSÉ
Människor har surfat vid Kapali sen medeltiden.
Baba Lou Anne, Dottie, CP och jag kom hit förra veckan.
Vid Kapali är vågorna lika stora som våra personligheter.
Det exponerade revet gör att man får en konsekvent och bra vågbrytare.
Riktigt schysst.
Vissa anser att surfa är en sport,
men så som Baba Lou Anne rör sig där ute är det mer som konst.
Hon är en fantastisk surfare.
Hon kan surfa med endera foten fram. Goofy och regular.
Få surfare klarar det.
Ännu färre kan byta fot när de befinner sig mitt uppe i luften.
Mina damer och herrar, Baba Lou Anne.
Dottie har inte surfat så länge, men hon tycker det är jättekul.
Hon är även nyskild.
Hon kom hem från jobbet en dag
och hittade sin man i sängen med en tandhygienist.
Nu är havet hennes älskare.
Hon surfar helt ohämmat på vågorna på en bräda som hon har döpt till "Suzie".
Säg hej till kamerorna, Dottie.
CP står för Corinthia Panatopoulos. Hon är en utmärkt surfare.
Hon är blind på ett öga och har inget djupseende,
men det verkar inte sakta ner henne.
Man behöver inte två ögon för att fatta hur bra hon är.
Kolla när hon öser loss.
När hon inte står på brädan och tämjer grymma vågor skriver hon på en bok.
En äventyrsroman om fyra kvinnliga surfare som löser mysterier på sin fritid.
Jag vet inte när hon blir klar, men jag gillar hur den börjar.
En operasångare hittas i bränningarna med en kaststjärna i ryggen.
Passande lektyr på stranden, var så säker.
Vi samlas här på Kapalis strand, 20 km från Konos jordgubbsformade öar.
Vi ska ha kul i solen en vecka. Efteråt ger vi oss av åt var sitt håll.
Baba Lou Anne ska till Seattle.
Hon ska inte surfa i den krabba sjön vid Alki Point.
Det blir BASE-hoppning från Space Needle.
Dottie och hennes bräda Suzie, ska åka till Japan.
CP ger sig av för att ägna mer tid åt
att komma på komplicerade handlingar till sina mordmysterier.
Jag kommer att följa solen runt jorden
på jakt efter de största vågorna och de vänligaste människorna.
Samtidigt ska jag upptäcka vem jag faktiskt är,
när jag hoppar i vattnet med surfbrädan först.
Jag gör det helhjärtat, med endast min bräda och ett tjockt lager vax.
Schyst.
Att packa rätt för en sån här resa är extremt viktigt.
Man måste vara smart och packa målinriktat.
För mig innebär det vax till surfbrädan.
En baddräkt, en krysantemum,
tre handdukar, mitt turhalsband gjort av snäckskal,
solskyddsfaktor 150,
två engångskameror, en engelska-till-maori-parlör,
en skräproman att läsa på stranden, Kärlekens vågor av Alice T. Townsend,
ett foto av surflegenden Kathy Kohner-Zuckerman,
sju rökelsepinnar,
signalpistol, solglasögon, en mystisk totem och en machete.
Och viljan att slänga bort allt och att acceptera vart livet än för dig.
Ursäkta, men din resväska har visst hamnat i London.
Det finns inget bättre än svala vindar efter tre timmars flygning.
Inga är svalare än de som kommer från det ofördärvade vattnet i Cortez hav.
Jag börjar leta efter den perfekta vågen här i Cabo San Lucas.
Förr var det en sömnig stad som surfare på genomresa besökte,
men nu har det blivit ett tillhåll för turister.
Platsen är känd för sitt vilda nattliv. Turisterna festar på Señor Chi-Chi's,
eller Den Fulla Sjöjungfrun, för att nämna några ställen.
Men jag vill inte ha jättemargaritas eller delta i våta t-shirt-tävlingar.
Jag kom hit för att surfa.
Häftigt.
Här har många vilsna studenter firat vårlovet.
Det var en hel generation av tonåringar som aldrig hittade hem igen.
Berusade festprissar som vägrade växa upp.
De dansar längs med sandstränderna
och dricker vattnet ur denna mytiska fontän.
Vatten som besitter kraften att föryngra dem och hålla dem unga för alltid.
När man är ute på havet här befinner man sig alltid i sin ungdoms bränningar.
Oändligt solsken. Oändliga vågor.
Oändlig ungdom.
På det hela var det bra surfning i Cabo San Lucas.
Men om jag skulle hitta den perfekta vågen,
då behövde jag leta noggrannare och resa till platser där det inte fanns turister.
Hej, sötnos. Vad sägs om en drink med oss när du är klar här?
Kanske nästa gång.
-Det var ju smidigt. -Håll käften. Du sa ju inget.
RESA RUNT OCH SURFA
TASMANSKA VIKEN
OKÄNT, BERMUDATRIANGELN
PÅSKÖN
BUNJI-STRANDEN
Mitt sökande efter den perfekta vågen fortsätter här.
Surfvärldens Mecka, Mavericks. Vågorna här kan bli över 20 meter höga.
Här får man visa vad man går för om man vill surfa på stora vågor.
Innan jag ens paddlade ut visste jag att jag måste vara redo.
Jag mediterade fyra gånger om dagen, två gånger mer än vanligt.
Jag såg mig själv som mig en varg. Vågorna var rådjurskid.
Jag såg mig själv som en björn. Vågorna var laxar som simmade förbi.
Jag betraktade den från stranden, från klipporna, mitt i natten.
Jag betraktade den konstant. Jag slukade den, jag lärde av den.
Innan jag visste ordet av var jag redo.
Jag valde att surfa på monstret med min gamla vän Nadia.
Hon hade varit sjuksköterska i Sarajevo, sen nunna i Kappadokien.
Nu red hon på jättar.
Jag skulle ljuga om jag påstod att jag inte var nervös.
Såna här vågor påminner dig om hur liten du är.
Bara ett litet sandkorn i havet. Ett riskorn i Guds kärleksfulla hand.
Till slut kom en 15-metersvåg och jag försökte nå nivån där Nadia befann sig.
Det är en otrolig känsla att surfa på den där vågen.
Det är ren kraft. Ren styrka.
Under ett ögonblick trodde jag att jag hade hittat vågen jag hade letat efter.
Men när det var över insåg jag att så inte var fallet.
Det här var Nadias perfekta våg, inte min.
Sökandet fortsätter.
I Toscana bestämde jag mig för att strunta i vågorna.
Jag hade åkt hit av en annan anledning.
Jag skulle besöka en gammal flamma.
Angelo Alfolini.
Det stod genast klart att vi hörde samman, trots vår tid isär.
Vi strövade runt på landsbygden och diskuterade politik och filosofi.
Vi diskuterade olika ämnen. Det kunde handla om kärlek och livet,
eller våra åsikter om italiensk film.
Vi diskuterade viner,
och fördelarna med druvor som pressats i gamla trätunnor.
Vi gjorde rigatoni och färsk mozzarella,
och åt den bästa risotton jag nånsin smakat.
Men lika snabbt som mitt besök hade börjat…
…tog det slut.
Solen hade gått upp, och jag gav mig av.
Jag fortsatte min resa i jakten på den perfekta vågen.
Arrivederci, min kära.
RESA RUNT OCH SURFA
I Michigansjön urinerade vi i våtdräkterna för att hålla oss varma.
I Thailand var vågorna kortlivade.
Men jag fick en souvenir som skulle vara livet ut.
På det hela taget, en bra vecka.
Men nåt stämde inte.
Jag hade gått vilse.
Ju mer jag reste, desto mer kände jag att den gled mig ur händerna.
Fanns den perfekta vågen ens?
På stranden i Kilokilo berättade jag om problemet för Auli'i.
Han var en ortsbo som surfade. Enligt honom var nyckeln till vågen
att använda sig av psykotropa ämnen.
De kallade det "Gesthaini".
Det börjar med en blomma som växer på mangroveträd.
Den äts sen upp av fladdermöss
och blir till avföring som skrapas loss från grottväggarna.
Slutligen serveras den som te.
Var det här svaret jag sökte?
Den kvällen tog Auli'i med mig längs med floden Saanapu
för att träffa en gammal kvinna vid namn "Wailele".
Man trodde att Wailele var över 100 år gammal.
Hon hade väglett många vilsna resenärer.
Jag var rädd, men om det här var vägen till den perfekta vågen,
då fick det bli så.
Jag hade sett dem, de perfekta vågorna.
Och för första gången kändes de närmare än nånsin tidigare.
Det finns enklare sätt att ta sig till Omans kust vid Arabiska havet.
Det finns flera platser att flyga till för att slippa vandra genom öknen.
Men då går man miste om vågorna i öknen.
Ett hav av sanddyner, frusna i tiden.
Jag kunde inte åka till Oman utan att titta förbi.
Läskiga vågor.
Teet är gott.
Jackson säger att det heter Karak Chai. Det är omtyckt här.
Jag träffade Jackson på Manhattan Beach.
På den tiden var han en ännu större surffanatiker än jag.
Han var uppe i gryningen varje morgon, oavsett väder. Sen la han bara av.
Jag frågade varför, men han vill uppenbarligen inte prata om det.
Det är helt okej.
För vissa blir besattheten för mycket.
Man kan förlora sig i den tills inget annat finns kvar.
Vad som än hände med Jackson
behövde han tydligen lägga en hel öken mellan sig själv och surfandet.
Det enda han gör nu är att väva.
När han frågar hur jag mår berättar jag om min syn.
Monstret, dimman, den perfekta vågen. Han bara skrattar.
Jag borde ha vetat bättre än att predika för en ateist.
Efter det gled Jackson liksom bara bort.
Han var vilse. Han sållade igenom askan av nåt i sitt sinne.
Hej då, Jackson. Tack för mattan.
Dagarna som kom var svåra.
Jag fick inte bort synen av de perfekta vågorna ur huvudet.
Den uppfyllde mitt hela väsen och började påverka min sömn.
Därför åkte jag till den enda platsen
där jag skulle kunna förverkliga det jag hade sett.
Den ligger i östra Sussex,
men den här sömniga kuststaden är inte känd som en plats dit surfare åker.
Men när vinden börjar blåsa och dimman kommer, då förändras allt.
Då förvandlas den här pittoreska byn
till ett av de läskigaste ställena som finns om man vill surfa.
Häftigt.
När jag kom hit varnade de för dimma. För mycket dimma för att få surfa.
Livräddaren hade börjat vinka in alla.
Perfekt. Då blev det fler vågor över åt mig.
Det var precis som i min syn.
Ingen himmel, inget hav. Bara jag och dimman.
Jag visste att jag var nära.
Sen hörde jag det. Mullrandet av en våg som växer till sig.
Var det den rätta? Var det…
Allt var suddigt. I ena ögonblicket existerade jag i min syn, och i nästa…
Under flera dagar försökte jag att acceptera mina fel och brister.
I London återförenades jag med min bortkomna resväska.
Men sakerna i den kändes främmande nu.
En främlings personliga tillhörigheter. Vems krysantemum är det här?
En främlings, som trodde att den perfekta vågen fanns.
Det var vid en strand i Peru som jag insåg att jag inte ville surfa längre.
Jag kunde kanske lära mig ett yrke, som Jackson.
Kanske kunde jag dreja keramikmuggar.
Alla gillar muggar.
Muggar, den perfekta gåvan för varje tillfälle.
Jag bara visste att det var dags att gå vidare.
Jag skulle precis lägga av när en person dök upp, som en hägring.
Jag kände igen honom från nånstans. Men var? Var hade jag träffat honom?
Sen kom jag på det.
Min fyrvaktare. I nån sorts klänning?
Är det där ett psykiatriarmband?
Han såg att jag var desperat och frågade vad problemet var.
Han var knappt vid medvetande när jag berättade om mitt sökande,
och hur det hade misslyckats.
Han sa att han visste vägen. Det lät åtminstone så.
"Jag ska visa dig dina perfekta vågor."
"Tack, men jag tror inte på det där längre", sa jag.
"En dags resa med lampolja."
Först var jag på min vakt.
Han var full och sjukhuskläderna gjorde mig inte lugnare.
Men nåt i hans ögon fick mig att vilja lita på honom.
Jag följde honom, rakt in i den peruanska djungeln.
Det fanns ingen väg, inga markeringar, ingen ordning.
Han följde bara sin inre kompass.
Djungeln var obevekligt frodig.
Det var varmt, fuktigt och fullt av myggor och giftiga växter.
Djungeln ville inte ha oss där, och den kämpade för att få bort oss.
Vad hade jag gjort? Följde jag en främling rakt in i den här våldsamma vidrigheten?
Hade han en tatuering i nacken? Hade den alltid funnits där?
Vid ett tillfälle vände han sig om och sa: "Skogens ande är med oss nu."
Jag hoppades att han hade rätt.
På nätterna turades vi om att hålla utkik efter pumor.
Han somnade först och vaknade inte förrän nästa morgon.
Det dröjde ända till eftermiddagen innan vi såg det.
I den gröna oceanen såg man lite blått. Vi följde det, som man följer en fyr.
Och där var de, precis som han hade lovat. De perfekta vågorna.
De var verkligen vackra. Det var ett mirakel att få se dem.
Jag ville hoppa i så fort som möjligt för att få uppleva dem.
Men när jag kom närmare såg jag nåt i sanden.
Var det där min surfbräda? Hur var det möjligt?
Jag insåg att jag stod precis där jag hade börjat,
men här fanns det ändå, fulländning.
Hur var det möjligt? Vad hade förändrats?
Det enda som var annorlunda var jag. Mitt sökande hade förblindat mig.
Jag hade hela tiden letat efter vågor som inte behövde bli upphittade.
Hade det här varit hans avsikt hela tiden?
Att släpa mig genom djungeln för att få ett genombrott och förändra mitt synsätt?
Plötsligt såg jag hela min resa igen. Jag såg vågorna som jag hade surfat på.
I Kapali, Cabo, Mavericks,
Michigan, Kilokilo, och här i Valparaiso.
De hade varit perfekta allihop.
De skulle alltid vara perfekta.
Jag återvände hem till Kapalis stränder. En ny syn på livet gav mig energi.
Men jag var inte ensam.
Hon hade brottats med alligatorer i Västaustralien
och klättrat ensam uppför El Capitan.
Nu var Baba Lou Anne redo att ta det lugnt och surfa på lite vågor.
Dottie hade också återvänt.
Hon hade med sig en ny vän, Toshio Matsuda, med sin bräda "Joaquin".
Och titta vem som kom förbi och hälsade. CP.
Hennes första roman skulle börja filmas, och då började CP på nästa.
Den här gången infiltrerar våra fyra surfare ett farligt motorcykelgäng
för att rentvå sina namn och kanske vinna Redondo Beachs surftävling.
Det låter fängslande. För mig slutar min resa här.
Oändligt solsken. Oändliga vågor.
När man står på brädan lever man.
Man är trygg i sommarens stillhet, på väg mot oändligheten.
Det finns ingen belöning eller pris. Inget att jaga eller hitta.
Man är redan där. Man glider över havet. Det är då allt blir fulländat.
Det är då tiden stannar och ens hjärta öppnar sig.
Det varar kanske bara en enda sekund,
men när vågen väl faller ihop behöver man bara paddla ut och fånga den igen.
Och igen.
Undertexter: Mats Nilsson